Na tomto mieste by som sa chcel čo najsrdečnejšie poďakovať ľuďom, bez ktorých by kniha vôbec nemohla vzniknúť. Ďakujem Rasťovi z firmy Confidence za zasvätenie do tajov strelných zbraní a stratégie ich využívania, ďakujem „Adriánovi“ za pohľad do zákulisia práce kriminalistov, rovnako ako ďakujem Peťovi Labajovi za názornú lekciu z patológie. Tiež sa chcem poďakovať mnohým ľuďom, ktorých som otravoval s podivnými otázkami a ktorí pritom nemali najmenšie tušenie, o čo ide. A úplne obzvlášť ďakujem mojej Lucinke za jej trpezlivosť, oporu, vieru vo mňa a neskutočnú pomoc pri rešeršovaní i korigovaní.

V rukách držíte krimitriler, literárnu fikciu.
Všetky postavy, udalosti a miesta v ňom sú dielom fantázie.
Ich prípadná podobnosť s realitou je čisto náhodná.

Slovak edition © Marenčin PT, spol. s r. o.

© Martin Jurík, 2011

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

www.marencin.sk

I
Červená

Odraz v zrkadle ukazoval dve siluety sediace takmer bez pohnutia na kraji manželskej postele, upratanej a upravenej s toľkou dávkou úzkostlivej starostlivosti, až sa mohlo zdať, že ju vôbec nepoužívali. Nebolo im vidieť do tváre, obaja mali zvesené hlavy a dívali sa niekam pod spodný pozlátený rám veľkého zrkadla, akoby sa obávali, že sa v ňom stretnú s pohľadom dvojníka toho druhého. Odraz spálne ponorenej do sivého ranného pološera zachytával popri pripravenom kufríku, zbalenom notebooku a oň opretej kabelky hádam už len snahu o zopár slov, ktoré sa zrodili niekde v zovretí hĺbky brušnej dutiny a zostali uviaznuté v hrdle, kŕčovito sa derúc von.

„Tak...“ povedal Adam po hlbokom nádychu a prerývanom výdychu, „... šťastnú cestu potom.“

Ženská postava sa pomaly zdvihla, pristúpila k batožine a znavene si prevesila notebook cez plece.

„O tri týždne,“ vyriekla ticho, ale sebaisto.

„O tri týždne...“ zopakoval Adam, ale to už kráčala z izby von, ťahajúc za sebou kufrík, s kabelkou v ruke. Vo dverách sa zastavila a pootočila.

„Možno sa sem už viac nevrátim. Možno odídem priamo k mame a začnem si hľadať byt.“

On len mlčky, sotva badateľne prikývol.

„Tri týždne sú dostatočne dlhá doba. Som rada, že budem môcť byť sama. Potrebujem to. Potrebujeme to obaja.“

Adam len opatrne preglgol a stále sa díval pred seba.

„Vždy som si myslela...“ na chvíľu sa odmlčala. „Vždy som si myslela, že nedokážem bez teba žiť. Teraz už však neviem žiť ani s tebou. Nie takto. Nevládzem viac...“

Opäť len nemo prikývol. Tušil to ešte predtým, ako to pred pár dňami prvýkrát nahlas vyslovili. Viselo to vo vzduchu. Všade, v celom novom dome, do ktorého sa práve nasťahovali, v každej izbe, v kúpeľni, na záchode, v predsieni či na záhrade. A najmä v spálni, ktorá mu pripadala čisto na okrasu. Pocit olovenej hmly ťažiacej pľúca sem prišiel spolu s nimi a oni sa v naivnej viere usilovali presvedčiť jeden druhého, že svoj vzťah rozuzlia zmenou prostredia, podobne ako sa mnohé páry zúfalo snažia zostať spolu splodením dieťaťa.

„Musíme si to celé vyjasniť a niečo spraviť, kým si nenájdeme milencov alebo sa nezačneme nenávidieť,“ dodala polohlasne. Potom otočila hlavu. „Tak ja teda idem,“ zašepkala.

Adam nadvihol pohľad.

„Šťastnú cestu... a nestrať sa v Budapešti.“

„Ďakujem.“

„Janka?“

„Áno?“

„Dávaj si na seba pozor... ľúbim ťa.“ Tie dve posledné slová dodal už len sám pre seba.

Sama zaskočilo, čo sa dopočul. Zvieral pohár s whisky a bez prestania ním krútil raz na jednu, raz na druhú stranu. Cítil na sebe Adamov pohľad, ale neodvážil sa ho opätovať, iba sa uprene díval na poloprázdnu fľašu martini na poličke za moletnou čašníčkou. V danej chvíli bol rád, že našli miesto pri barovom pulte a nemuseli sedieť oproti sebe.

„Je nádej, že sa vráti?“ spýtal sa Adam po nejakej chvíli. Bola to už jeho druhá otázka v ten večer. A asi druhá v živote, čo jeho známy od neho kedy počul.

Moja whisky musí byť už úplne teplá, pomyslel si Samo. Nedokázal pochopiť, prečo sa Adam vybral práve za ním. A prečo mu to všetko vôbec rozpráva. Poznali sa už dlhé roky cez partiu, ktorá spolu chodievala na horárske chaty, v lete k moru a v zime lyžovať. Samo si však až dnes uvedomil, že s Adamom sa o osobných veciach nikdy nerozprávali. Nielen on, ale ani nikto z ostatných. Adam stelesňoval málovravného kľuďasa, ktorý ich akoby len sprevádzal, predstavoval presný a spoľahlivý článok v reťazci, ktorý vždy počúval a milo sa usmieval. Prečo bol vlastne v partii? Vďaka svojej extrovertnej a šarmantnej manželke, ona ho do nej priviedla a každý ich spoločný známy mužského pohlavia bol do nej platonicky zamilovaný. Vďaka tomu, že neprekážal, si po čase naňho zvykli. Časom sa Adam stal dokonca neodmysliteľný, bez neho to nefungovalo, partia strácala svojho najlepšieho diváka, svojho McGyvera, drevorubača, inštalatéra, staviteľa stanov, správcu nafukovačiek, strážcu ležadiel či umývača riadu. Ak náhodou niekedy chýbal, všetci to vnímali ako nepohodlie, lebo nikto nemal taký vzťah k praktickým veciam ako práve Adam. A teraz sedel napravo od neho, upieral naňho hlboké sivé oči, ruky mal bez pohnutia položené pred sebou.

„Nádej je vždy,“ zachrípnuto zachrčal Samo a nalial do seba celý obsah pohára, „otázne je len, či to má zmysel.“

Vedel, že je rad na ňom. Adam od neho čakal nejakú odpoveď. Niečo, s čím by sa mohol vrátiť do nového prázdneho domu a uvažovať o tom. Niečo, čo mu poskytne aspoň akýsi racionálny základ toho, čo sa odohralo. Premýšľal, ako začať.

„Muž je ako kozmonaut a žena ako vesmír. A vesmír je nekonečný. Nekonečný vo svojej nevyspytateľnosti.“ Vedel, že Adam si príliš nepotrpí na prirovnania ani na obrazotvornosť. Nikdy toho nenahovoril veľa, a keď sa už ujal slova, vyjadril sa vecne a stručne, v jednej vete dokázal zhrnúť podstatu celého príbehu. Rovnako však Samo poznal jeho záľubu vo hviezdach – keď trávili spoločné dovolenky pri mori, Adam zostával sedieť na ležadle dávno po tom, čo si všetci ľahli spať, a hľadel na nočnú oblohu.

„Preto musí každý muž počítať s tým, že za svoj život nikdy celý vesmír nepreskúma.“ Vety sa z neho drali pomaly, ťažko, Samo sa snažil z celej sily sústrediť, aby na ňom nebolo badať nervozitu. Náhle si uvedomil absurdnosť situácie. On, v partii známy ako najväčší extrovert, sebaistý, drzý, prelietavý záletník a sukničkár, rozprával teraz o partnerstve človeku, ktorý mal za sebou desaťročie nerušeného, obdivuhodne šťastného manželstva. On, ktorý si ženu vždy s úsmevom predstavil ako vagínu s vysávačom v ruke, mal vysvetľovať niečo človeku, ktorý bol až bigotne presvedčený o hlbokých partnerských hodnotách. Možno tie moje kecy, pomyslel si, všetky tie moje chvastavé kecy o víťazstvách medzi roztiahnutými stehnami dávajú tomuto človeku pocit, že o ženách niečo viem. V duchu pokrútil hlavou.

„V žene nikdy nesmieš vyvolať pocit, že si si ňou absolútne istý, že po okrúžkovaní pred oltárom je pre teba samozrejmosťou.“ Ako inak mu to mal povedať? Že k samici sa má správať ako krotiteľ k zvieraťu, lebo ona naozaj tým zvieraťom je? Že na ňu musí ísť cukrom i bičom zároveň? Že si nesmie od strachu obsrať všetky zježené chlpy na zadku, keď naňho začne vyčítavo hučať, ale vziať ju s mierne ľahostajným nadhľadom do náruče, pohladiť ju po hrive, povedať „ty môj malý hlupáčik“, hodiť ju na matrac a vykefovať jej tie nálady a precitlivenosti z hlavy, takže bude aspoň deň behať po svete s blažene nahlúplym úsmevom na tvári?

„Popri istotách žena potrebuje aj zmeny. Okrem zabezpečenia a stopercentnej lásky aj neustále napätie, vzrušenie, romantiku.“ Alebo mu mal na rovinu povedať, že ženy vo svojej podstate netúžia po dobrých a slušných chlapcoch, ale po pokušiteľoch, zvodcoch, manipulátoroch, trýzniteľoch a despotoch v posteli?

Potom, ako mu barmanka priniesla ďalšiu whisky, sa rozhodol pozrieť na Adama. Ten stále sedel bez pohnutia. Jeho držanie tela zostávalo pevné až aristokratické, aj keď mal dojem, že ho zbadal jemne sa chvieť. Jeho jasné sivé oči sa naňho neprestávali pokojne dívať, keď sa však Samo otočil, utiekli pohľadom.

Samo vzal medzi prsty nový pohár a jemne ním zakrúžil, až kocky ľadu zahrkotali medzi sklenenými stenami. Nervozita ho prešla. Dostal zo seba to podstatné. Stal sa znovu sebaistejším, cítil sa o niečo viac vo svojej koži. Nadýchol sa. V duchu sa zaprisahal, že ak sa Adam s Janou rozídu, nechce ho viac osobne stretnúť a bude sa mu cielene vyhýbať. Ďalšie podobné rozhovory, alebo skôr do strnulej vážnosti štylizované monológy, by asi nevydržal.

„Vieš, Adamko, poznám ťa už nejakú dobu. Nemôžem povedať, že ťa poznám dobre, len toľko, koľko dovolíš ty. Myslím si však, že si dobrý chalanisko. Dobrý až príliš. Tej tvojej by si zniesol aj modré z neba, či postavil Tádž Mahal. Dal jej všetko, čo jej na očiach uvidíš.“ Švihácky pozdvihol pohár k perám a glgol si. Whisky chutila dobre – bola číra, chladná, lahodná. Konečne objavil na jayzku jej sherry arómu. „Žene však nikdy nemôžeš dať všetko naraz. Inak jej už nebudeš mať čo dať potom.“

Jana sa zľahka opierala o stenu a so založenými rukami zdanlivo skúmala veci porozkladané po posteli. Hlavou jej pritom blyslo, že pred spaním bude musieť odpratať hromadu papierov zo školenia, odpojiť notebook a schovať kabelku. A, samozrejme, niečo spraviť s Danielom, ktorý sa v tom všetkom rozvaľoval a ešte stále sa veselo pohrával s poloprázdnou fľašou šampanského.

„Dá sa im všetkým len závidieť,“ nadhodil Daniel posmelený alkoholom a poukázal hrdlom fľaše na predmety okolo seba, „že majú pravidelné miesto v tvojej posteli.“

„Veď aj ty tam teraz ležíš.“

„Áno, ale len ležím.“ Zatváril sa tak nevinne a roztomilo, že ju zaskočil nečakaný príval nehy.

„Hlava už nebolí? A čo krk? Poď sem, trochu ti ho postláčam.“

Mlčky sa pohla a sadla si na okraj postele. Daniel sa zahniezdil, prisunul sa a odhrnul jej vlasy. Dotyk jej pleti ho zelektrizoval od samého napätia. Pokožku mala jemnú ako novorodenec, pevnú a hladkú. Ruka mu po chvíli automaticky skĺzla na jej plecia a nenápadne sa pritom snažila zhodiť župan z ramien. Jana sa nebránila a župan klesol. So zatajeným dychom sa chvíľu díval na jej belostnú šiju a obnažený chrbát. Končekmi prstov jej prešiel po lopatkách, ucítiac v nich zrýchlený tlkot svojho srdca. Pohladil jej ramená až smerom k lakťom, všímajúc si pritom náznaky vznikajúcej husej kože. Len čo sa mu dlane rozbehli vpred a v jeho mysli sa horúčkovito zjavila po naplnení bažiaca predstava dotyku bradaviek, stisnutia prsníkov a krku posiateho bozkami, zastavila jeho pohyb. Pomaly, ale odhodlane. Zápästiami o zápästia odtlačila jeho ruky, napravila si župan a postavila sa.

„Nie, Danko,“ povedala takmer šeptom a zavrtela hlavou.

„Ale prečo...?“ vyhŕklo z neho, hneď si však zahryzol do jazyka a snažil sa zastaviť príval dvíhajúcej sa paniky, uvedomujúc si, že ju môže v kritickom okamihu stratiť úplne.

Čo mu mám povedať? vírilo jej mysľou. Že som ešte pred chvíľou mala sto chutí mu podľahnúť, už to však nedokážem a práve teraz nechcem dokonca zniesť ani len jeho prítomnosť?

„Stalo sa niečo? Urobil som niečo zle? Lebo ak áno, rád by som to napravil.“

„Nič sa nestalo,“ prinútila sa k úsmevu, oprela sa o rám dverí, skrížila si ruky na prsiach a zaryla pohľad do koberca.

„Nechcem... nechcem, aby si si myslela...“ rozbľabotal sa ospravedlňujúco Daniel. „Nechcem, aby si si myslela, že ťa chcem nejako zneužiť, že... že keď ti je zle, že chcem...“

Jana sa zaškľabila. Chcela mu povedať, nech sa netvári ako idiot, veď počas celej doby tohto flirtu šlo obom len o jedno. Šlo o hru s vopred napísaným scenárom. O naťahovanie sa, o iskrenie, o horúčavu v hlave, o šteklenie v podbruší. Len záver zostal nerozhodnutý, niekde v nejasnej réžii svedomia.

„Ani ja nechcem,“ zavrtela odmietavo hlavou, „Nechcem už v tomto ďalej pokračovať.“

„Ale... ale...“ Daniel cítil, ako mu srdce búši v spánkoch, a pristihol sa, že v spotenej dlani nervózne žmolil plachtu. „Mne na tebe záleží, poznáme sa predsa už ako kolegovia a ja som myslel, že medzi nami by mohlo byť viac...“

Spomenula si na Adama, ako zvykol takto so sklonenou hlavou sedieť na kraji postele. Keď mu niečo vytkla, alebo sa chcela s ním rozprávať o ich vzťahu, býval tiež ublížený a zronený ako malý chlapec. Len zostal ticho, nič nevravel. Dvaja malí chlapci, povzdychla si. Premýšľala, ako to Danielovi povedať. Ako mu povedať, že predstavoval muža, ktorý jej po desiatich rokoch pomerne nudného manželstva priniesol do života vzrušenie? Že túžila po vášni a po asi roku bez sexu bola kvôli nemu ochotná riskovať neveru? Že ju na ňom tak priťahovala jeho sebaistota, hravosť, drzá dobiedzavosť striedajúca sa so zdanlivou nedbanlivosťou, jeho šarm a sexepíl? Že pristúpila na jeho hru s nádejou, že nájde východisko z manželského bezvetria? A čo našla? Ďalšieho muža, ktorý sa pri nej menil na jemného a precitliveného chlapčeka?

„Prepáč, že ťa vyhadzujem, ale potrebujem si ľahnúť a vyspať sa.“

Urazene sa zdvihol, zlomene odkríval k dverám a zabuchol ich za sebou. Keby sa na ňu aspoň usmial, dotkol sa jej, vnútil jej bozk na dobrú noc alebo ju mierne capol po zadku a odišiel ako samec, považovala by ho ešte za chlapa.

Veci zhrnula na nočný stolík, schovala sa pod paplón, zhasla a izba sa ponorila do nočného šera. Do šera nejasných obrysov, predstáv, imaginácií. Náhle v ňom uvidela seba, ležiacu doma v manželskej posteli a pravou rukou sa snažila nahmatať toho, ku komu sa chcela pritúliť. Našla len nevyhriaty vankúš a pálčivý pocit osamelosti. Chýbal jej. Ten, ktorý si ju vedel vždy mlčky privinúť, objať, koho náruč bola tým najbezpečnejším miestom na svete. Chýbal jej ten lojálny, spoľahlivý, tichý muž s hlbokými sivými očami, o ktorom vedela, že pre ňu spraví čokoľvek.

„Dobrú noc, Adam,“ zastonala a ubolene sa prevalila na druhý bok.

Na displeji zvoniaceho mobilu sa zjavilo Janino meno. Adamovi chvíľu trvalo, kým ho nahmatal, nechcel omylom zrušiť hovor. Zároveň však nechcel, aby prestal zvoniť. Rozospatý sa poponáhľal zdvihnúť.

„Zobudila som ťa?“ zaznel jej šeptavý hlas v tme neisto rozťahane, hlboko a nesmierne sexi.

„Nie... nezobudila,“ odvetil zachrípnuto.

„Prepáč mi, neviem zaspať. Potrebovala som ťa počuť.“

„To je v poriadku... vôbec nevadí. Aj ja ťa rád počujem...“

„Ja len... že na teba myslím... Čím ďalej, tým viac.“

Adam len súhlasne zahmkal.

„Vieš, uvedomila som si, že v živote nemôžeme mať všetko. Že niekedy, keď chceme ešte viac, môžeme stratiť aj to, čo už máme. A že máme veľa čo stratiť...“

Adam počúval. Chcel zachytiť každé jej slovo, každé zachvenie hlasu.

„Adam...?“

„Áno, som tu, stále.“

„Môžem sa niečo opýtať?“

„Samozrejme.“

„Veríš v nás ešte?“

Pocítil, ako sa mu rozbúchalo srdce. Náhle bol precitnutý, úplne pri zmysloch.

„Verím...“ preglgol.

„Myslím, že sme mnohé nevyslovili, že celý čas sme sa tak málo rozprávali a málo počúvali. Že radšej sme potlačili to, čo nám ležalo na srdciach. Že sme sa nedokázali premôcť a navrávali si, veď nejako bude... Tak rada by som ťa počula, Adam... Tvoj príjemný, mäkký, hanblivý hlas. Aj keď si nikdy nepatril k rozprávačom, mal si a máš vždy čo povedať, a aj keď si toho nenahovoril veľa, milovala som počúvať ťa...“

Adam cítil, ako mu zvlhli oči, spuchol nos a jazyk nasiakol slanosťou zovretého hrdla.

„Mne je to tak ľúto,“ jeho hlas zaznel ako vzdialené chrčanie. Dlaňou si podoprel čelo. „Janka, odpusť mi...“

„Ty odpusť mne...“ Zhlboka sa nadýchla a na chvíľu zostalo ticho. Potom lámavo pokračovala: „Mala som ťa počúvať viac, keď som mohla. Brala som ti slová a napokon aj chuť rozprávať sa. Ak chceš, budeme spolu už len mlčať, alebo ti budem ležať na hrudi a počúvať tlkot tvojho srdca. Alebo čokoľvek, čo by si mi chcel povedať... Ale aspoň budem s tebou... ak teda budem môcť.“

„Samozrejme,“ zašeptal a slzy sa mu kotúľali po lícach, stiekli mu po zápästí až do rukáva, kde sa stratili. Na druhej strane vnímal aj jej jemný vzlyk a občasné posmrkávanie. Sedeli takto celé minúty, možno to bola polhodina, možno aj hodina. V tme, každý v inej posteli. Obaja nemo počúvajúc jeden druhého i samých seba.

„V sobotu sa vraciame naspäť,“ prehovorila napokon, „veľmi rada by som sa s tebou stretla niekde vonku, na neznámom mieste, ako kedysi, keď sme začínali... V Dunajskej Strede je jedna celkom dobrá pizzeria, tam by som ťa počkala, prišiel by si po mňa?“

„Áno, veľmi rád.“

„Tak rada by som tam sedela oproti tebe, držala ťa za ruku, dívala sa ti do očí a rozprávala sa s tebou o čomkoľvek i o všetkom...“

Adam si jej slová živo predstavoval, ako by sa to už dialo, práve tu a teraz. Predstavoval si ich oboch opäť spolu.

Keď vyrážal z Bratislavy, vládla už tma a sychravý chlad novembrového vetra sa mu opieral o čelné sklo auta. Krátko za Šamorínom si v spätnom zrkadle všimol približujúcu sa spleť modrých a červených svetiel, ktorá sa roztekala cez kvapky mrholenia na horizonte ako atrament na pijavom papieri. Predbehli ho najprv dve sanitky, za nimi onedlho nasledovali tri policajné autá. Adam sa nepohodlne zahniezdil za volantom a cez stierače sledoval pomaly miznúcu svetelnú kaskádu sirén. Spontánne sa načiahol za rádiom a snažil sa naladiť stanicu, ktorá by mohla priniesť najčerstvejšie informácie. Pretože ak sa na ceste stala nehoda, nechcel by kvôli nej uviaznuť v zápche a prísť neskoro. Rádiá tentoraz mlčali a z éteru sa šírili len tóny obvyklej komerčnej hudby, navodzujúc atmosféru, že sa nič mimoriadne nedeje a svet sa naďalej rutinne točí vo svojich vyšliapaných koľajach. Vo vnútornom vrecku bundy preto našmátral mobil a vytočil Janino číslo. Ozvalo sa zvonenie, nikto však nedvíhal. Klasický problém žien a mobilných telefónov, pomyslel si. Buď ho nepočuje, má stíšené zvonenie, alebo ho nevie vyhrabať z dna kabelky. Zľahka si povzdychol a radšej opatrne pridal plyn. Cesta pred ním síce nejavila žiadne známky niečoho výnimočného, pravdepodobne len niekde došlo k havárii. Niet divu pri tomto počasí. Zostávalo mu ešte niekoľko kilometrov.

Pizzeria ležala na kraji mesta, neďaleko od vjazdu, v jednej z bočných ulíc. Vyhľadal si ju ešte predtým na internetovej mape a snažil sa zapamätať si jej polohu. Na obrazovke monitora to vyzeralo jednoducho, v prítmí slabo osvetlených ulíc sa trasa javila nejasnejšia a zavádzajúcejšia. Pred očami mu však vyrástol neočakávaný oporný bod. Zamarilo sa mu, že pred sebou opäť vidí spleť blikajúcich svetiel – modrú prechádzajúcu do červenej a naopak. Divné mihotanie prerastalo do jasnej zreteľnosti a priviedlo ho až priamo do cieľa. Zjavila sa pred ním scenéria ako z hollywoodskeho filmu. Rožnú budovu s neónovým nápisom PIZZERIA CAPONE obklopovalo veľké množstvo policajných a záchranárskych áut so zapnutými majákmi. Pred ňou sa to hemžilo postavami v uniformách a reflexných vestách, po krajoch cesty sa tvorili drobné hlúčiky okoloidúcich zvedavcov. Adam so zatajeným dychom vystúpil z auta, ani si neuvedomil, či ho zamkol, či dokonca zabuchol dvere. Krokom, ktorý mu pripadal až bolestivo pomalý, sa hýbal smerom ku vchodu, kde si ho strážiaci policajt v narastajúcom rozruchu nestihol všimnúť. Stačili len zlomky sekundy, počas ktorých sa svet úplne zmenil, počas ktorých sa toho odohralo nesmierne veľa. Až toľko veľa, že ľudská duša v podobných momentoch nezvládne celý príval vnemov a pocitov. Zlomok sekundy stačil, aby sa roztvorili dvere a na sietnicu ľudského oka sa vpálil výjav, ktorý zostal nezmazateľný do konca života.

Podaktoré lampy svietili čudne, ich tienidlá viseli nakrivo, z podaktorých trčali len žiarovky. Do miestnosti akoby niekto vrhol obrovskú hrsť hrachu, ktorý sa však od stien neodrazil, ale zanechal na nich čierne dierky a červené roztečené machule. Časť nábytku zostala posunutá, stoličky poprevracané, po dlažbe sa váľali črepiny skla. A medzi nimi sa vo veľkých, pochmúrne sa lesknúcich mlákach topili telá. Nehybne, skamenelo. Jedno z nich mu okamžite strhlo zrak. Trčala spod neho ruka s polovystretým ukazovákom ako na Michelangelovom obraze a okolo sa po zemi rozlieval prúd hustých hnedých vlasov. Vlasov, ktoré bytostne poznal.

Steny sa pohli, obrysy sa rozochveli, rozmazali a opäť zostrili. Telá na zemi sa ocitli náhle na strope a celý strop bol zašpinený kalužami krvi. Z jednej takej kaluže práve dvíhal prsty potom, ako sa zatackal a potkol. Zdalo sa mu, že mu v každom okamihu prasknú bubienky a s nimi exploduje aj celá lebka. Miestnosť pretínal ohlušujúci rev. Nevydávali ho však sirény, dral sa z jeho vlastných úst. Chcel ďalej niekam liezť po štyroch, plaziť sa k ukazováku a vlasom, chytiť sa obrusu, niečo ho však pevne držalo a ťahalo preč. Prešiel opäť dverami, na studenší a ostrejší vzduch, ktorý v ňom okamžite vyvolal záchvat triašky a v jeho rytmoch sledoval divoký epileptický tanec svetiel blikajúcich majákov. Celý svet sa hýbal, pulzoval v tónoch nesúrodých zvukov a hlasov, on sa pritom potkýnal, vznášal, niečo ho ťahalo, nieslo preč, preč od seba samého. Len nepatrne rozoznával hlasy ľudí tonúce v nekonečnej zamotanej ozvene, nevládal rozoznať ani jedno slovo, pokiaľ niekto nevyriekol jeho meno.

„Adam...?“ ozvalo sa odkiaľsi z druhého brehu, z inej dimenzie bytia.

„Adam, preboha... Poznám ho... Zavolajte záchranárov, nech ho vezmú do sanitky... ošetria. Okamžite! Ten človek zažil šok! Adam, počuješ ma...?“

Pred ním sa zjavila tvár s okuliarmi, ktorú odniekiaľ poznal. Stihol ešte zdvihnúť ruku a rozovrieť päsť. Prstov bolo najprv päť, potom desať, napokon dvadsať. Každý z nich bol nepríjemne vlhký a mazľavý, z každého kvapkala krv. Krv až oslnivo červená.

II
Šedý kufrík

Bratislava, 2. novembra. Čaká nás nová vojna gangov? V Dunajskej Strede si podsvetie opäť vybavuje účty. Streľba v pizzerii Capone v sobotu večer je od masakru Pápayovcov najkrvavejší trestný čin, aký mesto za posledných desať rokov zažilo. Vyžiadala si osem obetí, z ktorých šesť patrilo do tzv. finančnej skupiny R-Invest. Medzi mŕtvymi je aj veľkopodnikateľ Lászlo R. Podľa policajných štatistík zaznamenala kriminalita v Dunajskej Strede za posledné tri roky citeľný nárast. Nie je vylúčené, že tento nárast súvisí s aktivitami podnikateľských skupín okolo Lászla R. o ktorom je známe, že prechovával úzke vzťahy s poprednými členmi súčasnej vládnej koalície.

SME, 4. novembra

V Dunajskej Strede sa v sobotu strieľalo ako za starých čias. Opäť si raz niekto potreboval vyriešiť spory a zniesť zo sveta členov vplyvnej lokálnej skupiny. Navlas rovnako, ako tomu bolo pred desiatimi rokmi, kedy pod spŕškou guliek v bare Fontána skonal s celou svojou perepúťou obávaný Papa Joe, jeden z bosov slovenského podsvetia. Vtedy bolo mŕtvych desať, teraz „iba“ osem. Vtedy to boli hrubí mafiáni v teplákoch a so zlatými reťazami, teraz elegantní páni v oblekoch. Vtedy to boli výpalníci, zabijaci, pištoľníci a pasáci, dnes podnikatelia podieľajúci sa na lukratívnych štátnych zákazkách a vládnych tendroch. Časy sa menia, zvyky ostávajú.

Nový Čas, 4. novembra

Hrôzu sobotňajšej streľby v dunajskostredskej pizzerii Capone zažilo na vlastnej koži aj niekoľko priamych očitých svedkov. Jeden z tých, čo boli v nesprávnom čase na nesprávnom mieste, des spomínaného večera vykreslil nasledovne:

„Sedel som chrbtom k dverám, oproti manželke, takže som mal pred sebou celú reštauráciu. Zrazu s veľkým krikom vtrhli dnu štyria ozbrojení chlapi, vyzerali úplne ako kukláči, a jeden z nich zakričal: ,Nehýbte sa, polícia! Nikomu sa nič nestane!‘ Na jeho pokyn spustili paľbu zo samopalov. Ešte predtým, než som sa hodil na zem, som si všimol, ako jedna guľka zasiahla mladú ženu, ktorá predtým sedela osamotene pri stole za skupinou, na ktorú sa kukláči zamerali. Videl som ešte, ako ju zhodilo z nôh... Potom sme už len s manželkou ležali pod stolom, rukami si kryli hlavu a modlili sa...“

Toto je svedectvo jedného z hostí reštaurácie, ktorí prežili mafiánske peklo v Dunajskej Strede. Spomienky naň mu určite zostanú až do smrti...

Tomáš Velecký, TV Markíza

Ležal na zemi uprostred prázdnej izby. Cez zatiahnuté žalúzie prenikalo len matné sivé svetlo zimného dňa. Nevnímal, či je ráno alebo podvečer, bolo mu jedno, aký deň sa práve začínal, aký končil, nezaujímalo ho, ktorý mesiac sa práve zjavil v kalendári. Myseľ mal prázdnu, pred očami sa mu len občas zjavili obrazy nejasných obrysov. Odchádzali ako prichádzali. Najviac si pamätal banálne udalosti, akoby boli tým jediným, čo za poslednú dobu prežil. Marilo sa mu, že sa viac nespoznával, že sa iba díval na niekoho úplne iného, niekoho úplne cudzieho. Obdivoval tohto človeka a prekvapene sa ho pýtal, odkiaľ dokázal nabrať energiu a sily k tomu, vyrovnať sa s celým nekonečnom povinností za neuveriteľne krátky čas. Zorganizovať pohreb, predať dom a z neho splatiť hypotéku, vrátiť pôžičku manželkiným rodičom, kúpiť si malý jednoizbový byt v paneláku uprostred Dlhých Dielov. Že stihol pracovať (z domu za notebookom na prekladoch), dokázal žiť, obehať úrady, zájsť do obchodu, niečo zjesť, alebo len vybehnúť von a vyniesť smeti. Lebo on, Adam, ktorý teraz ležal na karimatke uprostred osamelej izby, nemal silu ani na to, aby sa načiahol za dekou, zababušil sa do nej, prevalil sa na bok a zavrel oči. S pootvorenými ústami len načúval, ako v šachtách a škárach starého paneláku hučal vietor a vydával strašidelné pazvuky, plné neurčitého vzdialeného lomozu, škrípania, šelesti a ozvien. Cítil sa v tejto atmosfére príjemne až útulne, v bezpečí, skrytý a chránený pred okolitým svetom.

Spomienky sa mu pred očami vynárali bez akýchkoľvek podnetov, bez hierarchie či postupnosti, rovnako aj bledli, rozpúšťali sa ako šumivé tabletky v pohári vody. Snáď najjasnejšie sa mu javilo, ako ho navštívil človek z dávnej minulosti krátko po tom, čo sa nasťahoval do svojho nového príbytku.

„Adam...! Otvor, tu Adrián.“

Hlas sa mu zdal dôverne známy, aj napriek tomu, že ho počúval desaťročia dozadu. V spomienkach sa ozýval spod nánosov času, z nevinných dôb a života stráveného na gymnáziu. Hlas, ktorý začul ako posledný pred tým, ako v onen osudný deň stratil vedomie. A ktorý sa mu v danej chvíli stal jedinou dôvernou poistkou a záchrannou brzdou pred pádom do istého šialenstva. Vďačil mu za veľa. Otvoril.

Adrián vkročil dnu opatrne, zhrbene, so sklonenou hlavou a hľadiac ponad okuliare, akoby si chcel skrývať tvár a zostať čo najdlhšie nepoznaným. Adam mu ukázal na stoličku uprostred izby, sám si sadol oproti k stene a prikryl sa dekou.

Ktokoľvek iný by sa rozpačito obzeral, v akom prostredí sa to ocitol. Vyhodnocoval by, prečo sedí v zatemnenej, nevetranej diere pripomínajúcej celu, bez nábytku, len s niekoľkými roztrúsenými igelitkami. Adrián nemihol ani brvou. Zložil ruky do lona a zamyslene sa díval pred seba. Adam však dobre vedel, že mu neunikol ani detail.

„Netrpela,“ povedal sucho a zachrípnuto. Adam nereagoval.

„Netrpela. Prvý projektil jej trafil srdce a pretrhal všetky komory. Následný nervový šok ju pripravil o vedomie. Skonala okamžite. Druhý jej prerazil rameno. Čašník umieral v bolestiach. Mal priestrel brušnej dutiny so zásahom tepny, následkom čoho sa dostavilo silné vnútorné krvácanie...“ Potom sa na chvíľu odmlčal a uprene hľadel na prázdnu plochu steny. Zhlboka sa nadýchol. „Je mi to veľmi ľúto... Vo svojom remesle počítam so všeličím, len s niečím podobným nie...“

Adam ho počúval. Náhle sa nevedel nabažiť jeho hlasu. Po dlhej dobe počul ľudský hlas. Hlas, ktorému dôveroval, ktorý znel upokojujúco. Želal si, aby neprestal rozprávať. Uvedomil si, že Adrián bol spolužiak, ktorého mal najradšej, síce výrazne otvorenejší, živší a roztopašnejší, ale sympatický svojou zádumčivosťou a hĺbavými myšlienkami. Väčšinou rozprával Adrián a Adam počúval, napriek tomu jeden z nich rád vyhľadával prítomnosť toho druhého a naopak. V mnohom sa ich študentské životné postoje prelínali a nepriamo sa z nich stávali sprisahanci či aspoň sympatizanti. Teraz s ním viac nesedel v jednej lavici, ale uprostred jeho izby, predstavujúci jediný ozajstný styčný bod so svetom ľudí.

„Ak mi chceš položiť nejaké otázky... akékoľvek otázky, pýtaj sa ma, poviem ti všetko, čo viem.“

Adam sa neozval, len ďalej malátne hľadel do prázdna.

„Ak mám odísť, odídem. Ak chceš, aby som zostal, zostanem tu tak dlho, ako budeš potrebovať. Nechám ťa osamote?“

Adam nepatrne pokrútil hlavou. Adrián pochopil. Zdvihol sa, zobliekol si kabát a dal si ho pod chrbát potom, ako sa usadil na zemi a oprel o stenu. Zámerne si nevybral protiľahlú stranu, ale susednú, aby s Adamom nemuseli o seba zavadiť pohľadmi. Zotrval ticho a nehybne, úplne sa prispôsobil atmosfére svojho hostiteľa. Adam mu bol za to vďačný.

Nevedno, ako dlho takto sedeli, Adam však cítil, že spolužiakova prítomnosť mu dodávala energiu, prebúdzala ho k životu. V danom okamihu pocítil štipku skromného šťastia za to, že nezostal úplne sám.

„Vie sa...“ ozval sa Adam ťažkopádne s jazykom prilepeným o podnebie, „... vie sa niečo nové o páchateľoch?“

„Traja Albánci a jeden Slovák,“ odvetil s vyschnutým hrdlom Adrián, „o Slovákovi sme sa dozvedeli, že ide o známu figúru podsvetia, pištoľníka s prezývkou Strelec. O Albáncoch nevieme zatiaľ nič. Akurát že všetci štyria prišli aj odišli spolu na dvoch autách s viedenskou značkou. Zľahla sa pod nimi zem, takže značky museli hneď potom obratne a nenápadne vymeniť za slovenské. Strelec je nájomný vrah a v spojení s Albáncami pôsobí ako neutrálny žoldák. Možno je to dojem, ktorý mal len zámerne vyvolať. Je však známy svojimi prepojeniami na najvyšších bosov mafie. Často na dlhú dobu zmizol, aby potom veľmi náhle a efektne niekoho zlikvidoval a znova sa vyparil. Pred desiatimi rokmi takto zlikvidoval Pápayovcov, len mu pri tom asistovali Rusi.“

„Kto ho objednal?“

„Nevieme,“ mykol Adrián plecom, „zatiaľ sme bez stopy. Zlikvidovať Rózsu bol husársky kúsok. Akoby niekto skolil ministra. Môže v tom mať prsty albánska alebo aj ruská mafia.“

„Môžeš mi niečo sľúbiť?“ hlesol Adam lámavo.

„Nuž, posnažím sa.“

„Oznámiš mi čokoľvek nové, čo sa dozviete?“

Adrián povzdychol. Potom si váhavo napravil okuliare.

„Prípad neriešime sami. Taktovku drží prokuratúra, ďalej spolupracujeme s okresnými vyšetrovateľmi, čiastočne dokonca aj so Slovenskou informačnou službou. Všetky novinky musí náš riaditeľ posielať na stôl priamo ministrovi vnútra. Takže v tom nehráme prvé husle. Ale... Áno, sľubujem. Hneď ako sa dozviem niečo nové, dám ti vedieť.“

Po Adriánovej návšteve sa čosi zmenilo. Byt pôsobil náhle stiesnene a neútulne. Zatuchnuté šero a neporiadok začali Adamovi prekážať. Prítomnosť detektíva zostala visieť v jedinej izbe aj potom, ako odišiel, a naďalej sálala zo stien, stropu i podlahy, zo všetkých miest, ktorých sa dotkol. Vzduch sa stal zadúšajúco nedýchateľný a Adam nadobudol dojem, že sa mu lepil na telo, obmedzoval ho v pohybe, bránil mu v myslení. Začal sa prudko potiť, horúčava mu vystúpila na čelo, náhle zatúžil vyskočiť z kože či aspoň vybehnúť z bytu a rozutekať sa po sídlisku. Tak aj spravil. Nedbalo sa obliekol a pološero panelákového schodiska ho vyvrhlo na ulicu.

Poludňajšie slnko neskorého zimného dňa mu takmer vypálilo zrak, čerstvý závan vetra, nesúci vo svojej vôni predzvesť jari, sa mu dral do útrob. Chlad sa doňho zabáral a s každým nádychom mu do hrtanu ťalo tisíc žiletiek. Pohyb na vzduchu mu rozprúdil krv a roztočil v mozgu horúčkový tanec myšlienok. Traja Albánci a jeden Slovák. Strelec. Adriánove slová mu zneli v hlave a opakovali sa ako nejaká mantra posadnutosti. Traja Albánci a jeden Slovák. Strelec. Traja Albánci a jeden Slovák. Strelec...

Všimol si, že už niekoľkýkrát obehol celý blok sídliska, a že aj napriek úspornému oblečeniu mu blčala tvár a z tela sa dvíhal opar horúčavy. Nezávisle od toho si musel priznať, že nevymyslel nič osožné. Pomaly sa ho zmocňovala panika. Chcel sa vrhnúť na smetiaky, ktoré práve míňal, zúrivo do nich kopať a mlátiť, kým by zo seba nevytriasol nejaké riešenie. Akékoľvek. Treba konať, treba niečo spraviť, veď páchatelia sú známi... Zatínal päste a hrýzol si pery. Okamžite však spochybňoval sám seba a vlastné chladné rácio sa ho odmerane pýtalo, kam sa chcel dostať ako jedinec, keď doteraz neuspeli samotní vyšetrovatelia? Kam sa chce vybrať? Kde hľadať? Veď nemal žiadne informácie! Všetko, čo vedel, predstavovalo zopár viet o troch Albáncoch a jednom Slovákovi s prezývkou Strelec. Nemalo zmysel utekať naslepo, nemalo zmysel bojovať proti veterným mlynom...

Adam cítil, ako mu hnáty ochabli, ako sa náhle roztriasol od zimy. Zostal stáť uprostred parkoviska, zhrbený, porazený, so zvesenou šijou. Zmocňovalo sa ho zúfalstvo rabujúce všetky sily a tlačiace ho naspäť do kúta bezduchej apatie, v akej strávil posledné mesiace. Cítil, že stráca sám seba, že stráca kontrolu nad svojím telom, nad svojimi myšlienkami. Mal chuť oddať sa prenikavému nutkaniu, ľahnúť si na chladnú zem medzi dve autá, pritisnúť sa k niektorej z pneumatík, zatiahnuť viečka ako žalúzie na oknách a ponoriť sa opäť do tmy. Zaspať a viac sa neprebudiť. Nadol ho ťahal strmý závrat, slabosť ho prinútila pokľaknúť si. Pomaly zavrel oči. Nevidel nič. Nevládal. Pomaly sa zosunul na studený asfalt, namočil sa do špinavej kaluže. Zvinul sa do embryonálnej polohy a privinul si pneumatiku ako plyšiaka z nevinného detstva.

Tma sa mu rozprestrela v duši pripravenej prijať nekonečno. Odovzdať sa večnému spánku, podľahnúť lákavej prázdnote. Vír myšlienok postupne ustával, prívod energie sa vyčerpával.

Niečo sa ale udialo. V najväčšej tme vie byť aj najmenší záchvev svetla oslepujúci.

V skleslom tichu, odrezanom od všetkých vnemov, sa pred ním zjavil obraz manželky. Jasný, príjemný, čistý, láskyplný. Rýdzi a nefalšovaný. Zbadal jej úsmev, lesk jej očí, zacítil v nose vôňu jej vlasov, dotyk jej prstov na svojom ramene. Ako obraz prišiel, tak sa aj vytratil. Prevalil sa mu dušou ako povodeň vykúpenia, strhol so sebou všetky predošlé myšlienky i emócie, zmietol ich z povrchu bytia do stoky zabudnutia. Neostalo nič. Len číra priezračná prázdnota. Pevná a neochvejná ako štruktúra diamantu. Uprostred priestranstiev nekonečna náhle objavil niečo, čo naňho čakalo odjakživa. Bolo to tu už od zrodu ľudstva, od zrodu samotného života. Bol to inštinkt. Inštinkt zavelil a vesmír poslúchal. A poslúchať inštinkt znamenalo niečo nesmierne oslobodzujúce.

Adam vybehol do svojho bytu a rozhliadol sa. Vzal doklady, kľúče od auta, nejaké peniaze, tepláky zamenil za zimné nohavice, prehodil cez seba šuštiakovú bundu, nasadil si čiapku a siahol pod kopu so špinavou bielizňou, odkiaľ vytiahol svoj starý oceľový teleskopický obušok. Zabuchol vchodové dvere a odhodlaným tempom vybehol na schodište.

Pripadal si ako posadnutý, ako robot ovládaný na diaľku. Prsty zvierajúce volant, zrak upretý na cestu i do spätného zrkadla, nohy stláčajúce pedále – všetko len mechanická, zautomatizovaná činnosť bez štipky myšlienky navyše. Bol iba telom; ako film, ktorý jeho očami sledovalo anonymné obecenstvo. Tranz, nad ktorým nemalo zmysel uvažovať, inak by sa vytratil.

Dunajská Streda ho privítala zaliata slnkom. Mesto vnorené do žltého svetla pôsobilo ospalo, až nevinne. Spomalil, stiahol okno, zhlboka sa nadýchol a zabočil na najbližšiu benzínovú pumpu, kde si kúpil veľkú šunkovú bagetu, fľašu minerálky, niekoľko káv v plechovke a zo dve müsli tyčinky. Potom zamieril do pizzerie. Auto odparkoval ešte na začiatku ulice, v rade medzi ostatnými. Odtiaľ sa mu naskytal dostatočný výhľad na rožnú budovu reštaurácie, sám zostal schovaný za inými vozidlami. Predtým, ako vystúpil a zamkol, do pravého vrecka nohavíc si strčil mobil so zapnutým režimom fotenia a do ľavého vysúvací obušok. Vonku si ešte rýchlo navliekol zväzok kľúčov na malíček a obe ruky schoval do vreckiek. So zimnou čiapkou stiahnutou hlboko do čela, sklopenou hlavou a starými okuliarmi na šoférovanie sa vybral smerom do pizzerie. Ani rýchlo, ani pomaly.

Zvolil si nepriamu trasu, oblúkom popri susednom bloku. Opísal by tak kruh, prešiel okolo reštaurácie a vrátil sa nepozorovane naspäť k autu. Nechcel vzbudzovať dojem, že niečo hľadal, snažil sa pôsobiť nenápadne, tuctovo, nehodný najmenšieho povšimnutia.

Ako sa blížil, kútikom oka si všímal autá odstavené popri ceste a hádzal letmý pohľad na budovu pizzerie, avšak cez jej zrkadlové okná nevidel dovnútra. Míňal auto za autom, sledoval evidenčné čísla a zámerne sa pohrával s kľúčmi vo vrecku. Náhle zbadal to, čo hľadal. Srdce sa mu rozbúchalo, zachoval však duchaprítomnosť a pustil kľúče ledabolo na zem. Predstierajúc prekvapenie a ťarbavosť sa po ne zohol a ako sa dvíhal, stihol si mobilom odfotiť ešpézetku čiernej zaparkovanej Toyoty. Vozidlo pochádzalo z Viedne.

Vytratil sa bez toho, aby sa čo len raz otočil, miznúc za radom áut vo vedľajšej ulici. Tam sa zastavil, zložil si okuliare, stiahol čiapku, obliekol si bundu a zahalil sa kapucňou. Rezkým tempom potom odkráčal naspäť ku svojej Fabii a schoval sa v nej. Pizzeriu mal ako na dlani. Spolujazdcovo sedadlo poskytovalo jasný výhľad na čiernu Toyotu a Adam sa rozhodol nespustiť z nej oči. Na chvíľu naštartoval motor, aby sa zahrial, načal bagetu, sŕkajúc pritom kávu z plechovky. A čakal. Času mal dostatok, až nekonečno, viac ako ktokoľvek iný na celom svete. Bol lovcom a číhal na svoju korisť.

Hodinové ručičky na prístrojovej doske sa hýbali pomaly, ale isto, slnko medzičasom zapadlo a vystriedalo ho lenivo sa rozsvecujúce pouličné osvetlenie. Adam sa snažil nespúšťať zrak zo svojho cieľa, a ak sa tak aj stalo, stále ho sledoval kútikom oka a skúmal, kto sa k nemu priblíži. Myseľ mal stále prázdnu, priezračnú ako tichomorská lagúna, s pokojom opustenej kláštornej cely. Jeho stoické čakanie nesprevádzala žiadna kratochvíľa, žiaden tik, žiadne nutkanie rúk, ani len potreba počúvať rádio alebo si pohmkávať nejakú melódiu. Keby niekto nazrel cez sklo, mal by dojem, že vnútri sedí figurína na crashtesty. Ručička na hodinkách obišla svoj svet ešte niekoľkokrát a večer sa blížil noci, keď z bočného vchodu pizzerie vyšiel hlúčik, chvíľu prešľapovali na chodníku a rozišli sa. Jeden z mužov pristúpil k Toyote a vložil do jej batožinového priestoru akýsi podlhovastý predmet, pravdepodobne kufor. Bez ďalšieho zdržiavania nasadol a naštartoval. Adam sa pohotovo prehupol za volant, otočil kľúčom v zapaľovaní a pohol sa za Toyotou, nestrácajúc ju z dohľadu.

Nočná jazda ho vyviedla von z malého juhoslovenského mesta. Snažil sa držať odstup od prenasledovaného, niekedy pribrzdil, potom pridal, nechal sa predbehnúť iným autom, alebo fiktívne odbočil, aby sa potom hneď vrátil a skrátil vzdialenosť. Celú svoju pozornosť však ani na chvíľu neprestal upierať na červenú dvojbodku zadných reflektorov, ktorá sa mohla kedykoľvek stratiť v tme či v spleti iných svetiel, a ktorá ho ako bludička čoraz hlbšie začínala vťahovať do deja príbehu, v ktorom sa rozhodol prevziať jednu z hlavných rolí.

Cesty zívali prázdnotou a Viedenčan sa nikam neponáhľal, preto bolo pomerne jednoduché sledovať ho. Toyota zamierila do Galanty a odtiaľ na diaľnicu do Nitry. Mesto pod Zoborom ich privítalo osvetlenými prehľadnými ulicami, po ktorých sa kde-tu prehnal taxík, služobný voz alebo miestny pretekár so zatemnenými sklami. Za Nitrou nasledovala plynulá, až nekonečne pôsobiaca jazda smerom na Zlaté Moravce, ktorá pri Hronskom Beňadiku vyústila do prerušovanej diaľnice. Pred Zvolenom sa Viedenčan zvrtol na sever a nenápadne začal miznúť za clonou pozvoľného tanca poletujúcich vločiek. V Banskej Bystrici sa ocitli takmer za okamih, prešli centrom a držiac sa nábrežia Hronu ich cesta viedla ďalej na východ. Žiara stredoslovenskej metropoly pomaly v spätnom zrkadle zhasla, autá sa opäť vnorili do noci a kužele ich reflektorov rozrážali tmu, obťažkanú hustnúcim snežením. Jednotvárnosť cesty kde-tu prerušili fasády domov vynárajúcich sa z pološera niektorej z dedín, obrysy železničnej trate alebo most cez zužujúcu sa skrútenú rieku. Najpôsobivejšou kulisou však zostali nepriedušné lesy, strácajúce sa za monotónnou bielou oponou.

Na Adama sa usmialo šťastie. Silný protivietor mu snehom bičoval čelné sklo, viditeľnosť klesla na pár metrov a prenasledované auto zmizlo zo zorného poľa. A stratilo by sa úplne, keby Viedenčan nepodľahol poctivosti naučeného zvyku a nevyhodil smerovku. Oranžové blikanie tak preniklo prívalom snehu a Adam si v poslednej chvíli všimol, že vozidlo pred ním schádzalo na vedľajšiu cestu. V podstate to ani nebola cesta, len akási poľná trasa vedúca do hĺbky okolitých lesov. Adam zámerne neodbočil. Prešiel výjazd a asi po päťsto metroch sa otočil. Spomalil, zhasol svetlá a na mieste, kde Toyota zišla z hlavnej cesty, opatrne stočil volant. Cítil, ako sa pneumatiky zabárali do mäkkého snehu, pod ktorým musel byť asfalt, keďže prešiel malým klzkým mostom cez Hron. Obával sa zapadnutia, preto radšej auto odstavil, vypol motor a započúval sa do vzniknutého ticha. Prudko privrel oči a snažil sa na krátku chvíľu ponoriť do úplnej tmy. Keď ich otvoril, videl hneď jasnejšie, všadeprítomný biely sneh sa jemne leskol a odrážal chabé svetlo do priestoru. Ani tanec vločiek nebol zďaleka taký intenzívny, ako sa javil z pohľadu idúceho auta. Pre Adama preto neznamenal najmenší problém rozoznať na ceste čerstvé stopy kolies auta. Siahol po čiapke, rukaviciach i teleskopickom obušku a vydal sa sledovať žliabky po pneumatikách, vedúce do temnejúceho príkrovu lesa.

Zakrádal sa svižne, ale opatrne, v mysli sa mu vynorili pochybnosti, či pešo vôbec Viedenčana vypátra. Spomenul si však, že pri odbočke nestála žiadna tabuľa oznamujúca prítomnosť nejakej dediny či osady. Aj inštinkt mu našepkával, že Toyota nezašla hlboko do lesa, a že ho čochvíľa s ňou čaká stretnutie. Stretnutie s nejasným výsledkom. Adam pevnejšie zovrel obušok a pridal do kroku.

Pred jednou zo zákrut ho spoza stromov privítal sotva rozoznateľný hluk. Po chvíli rozoznal hudbu, tlmenú zavretou karosériou auta. Hneď na to zbadal zaparkovanú Toyotu. Z jej vnútra sa svietilo.

Prikrčil sa. Po niekoľkých krokoch zazrel čiernovlasú hlavu muža, ako sa skláňa nad niečím ležiacim na sedadle spolujazdca. Chlap bol až príliš ponorený do svojej činnosti. Vďaka nahlas vyhrávajúcemu rádiu nemal šancu čokoľvek započuť. Vďaka zažatému svetlu v kabíne, tme a sneženiu vonku nestihol ani nič spozorovať.

Hamid Daci si odjakživa želal stať sa ostreľovačom. Už od čias školskej lavice túžil hľadieť na srbských policajtov cez priesečník ďalekohľadu a v patričnom okamihu stlačiť spúšť. Keď vyrástol a dospel, pridal sa k jednému z pouličných gangov v Prištine, ktorý sa živil bežným výpalníctvom a predajom cukrom riedeného heroínu. Až neskôr, keď ho naverbovala UCK, sa dostal k zbraniam. Nie však ako ostrostrelec, opäť len ako príležitostný priekupník. Zlatý vek a veľké peniaze prišli až po roku 1999, kedy spojenci bombardovali Srbsko a obsadili Kosovo. Otvoril sa mu priam nekonečný priestor voľného obchodovania a prístup k pestrému arzenálu NATO. S exkluzívnym tovarom pribudli aj exkluzívni klienti po celej Európe. Mnohé z jeho ciest ho zaviedli aj do krajiny pod Tatrami. Vždy sa mu naskytla príležitosť spoznať tu niekoho neobyčajného. Ani tentoraz tomu nemalo byť inak.

Moment, keď Adam otvoril dvere, Hamid Daci ani nepostrehol. Len kútikom oka na poslednú chvíľu zbadal prudký pohyb niečoho dlhého. Snažil sa okamžite zareagovať a siahnuť po pištoľ do športovej tašky, v ktorej sa pred chvíľou prehrabával na sedadle spolujazdca. K tomu však už bolo až príliš neskoro. Nasledoval tupý úder do hornej časti tváre, ktorý mu vzal zrak. Stihol ešte zdvihnúť ruky a chrániť sa nimi. Pred očami sa mu zjavila podobizeň samého seba, ako hrdo drží jednu z najlepších ostreľovačiek sveta a mieri ňou na Srbov. Vždy, keď stlačí spúšť, obraz v ďalekohľade mierne poskočí a policajt padne. A tak zameriavačom skáče od hlavy k hlave, stláča kohútik a sleduje, ako jeho obete padajú jedna za druhou. Je ich nekonečne veľa a on má na všetkých dostatok času...

Adam pocítil, ako mu začalo meravieť zápästie, ale ani napriek tomu nepoľavoval. Čo raz začal, musel dokončiť. Jeho obeť ochabla a ruky jej klesli. Adam ho aj naďalej vytrvalo udieral do hlavy, ktorá bola celá od krvi a červené kvapky fŕkali po každom rozmachu obuška. Na chvíľu spravil krok vzad a muž, stále pripútaný bezpečnostným pásom, sa vyklonil do dverí. Adam do nich prudko kopol a začul už len zaprašťanie stavcov. Krv začala vsakovať do snehu pred špičkami jeho topánok.

Chvíľu tam nehybne stál a nepríčetne sledoval svoje dielo. Obe päste mal stále zaťaté, obušok sa mu nepríjemne otláčal do dlane. Z delíria ho vytrhlo až náhle precitnutie do doliehajúceho hluku.

„Je neskorá noc a my z rádia Expres vám prajeme príjemné bdenie pri našej hudbe. Blížime sa tretej hodine rannej...“

Adam poskočil, pretriasol sa a porozhliadal. Pozrel najprv na seba a začal sa čistiť snehom. Chladná krv zasychala len pomaly a zo šuštiakovej súpravy šla dole pomerne ľahko. Uvedomoval si ale, že ju bude musieť aj tak niekde zlikvidovať. V aute objavil športovú tašku, ktorej povrch tiež vydrhol snehom. Na dlážke pri sedadle spolujazdca našiel padnutý mobil a notes, z ktorého sa vysypalo množstvo papierikov, vizitiek i nejaké fotky. Všetko pozbieral a napchal do tašky. Vnútri už len zhasol svetlo, jeho zrak ešte spočinul na hlasno hrajúcom rádiu. „Ďakujem za pomoc, Expres,“ zamrmlal si nezreteľne, „aj tak bolo len otázkou času, kedy táto hudba niekoho zabije.“ Posledným úderom do stredovej konzoly odstavil bliakanie ďalšej čerstvo rozbehnutej odrhovačky.

Zavrel auto a už-už sa chystal odísť, keď si spomenul, že muž kládol v Dunajskej Strede voľačo do kufra. Vrátil sa po kľúče a odomkol zadnú kapotu. Skrehnutými a unavenými prstami otvoril úložný priestor. Nenašiel v ňom nič zvláštne. Popri lane a nejakých nemrznúcich zmesiach do ostrekovačov tam ležal úzky, podlhovastý šedý kufrík dlhý približne jeden meter. Chvíľu zaváhal, potom ho premohla zvedavosť a začal hmatať po otváracom mechanizme. Kufrík bol síce chránený šesťciferným kódom, nikto sa však neunúval zmeniť jeho kombináciu a na mieste číslic svietilo šesť núl. Klapky cvaknutím poľavili a Adam odklopil jeho veko. Pohľad na to, čo uvidel, ho príliš neprekvapil, aj tak ale nedokázal hodnú chvíľu od jeho obsahu odtrhnúť oči. Odetá v molitane sa vo vnútri skvela neobyčajne pôsobiaca zbraň. S trupom v matne šedej až striebristej farbe mu po skúmavom dotyku prezradila plastovú zalomenú pažbu a studenú kovovú hlaveň. V čiernej sa popri hlavni, spúšti a lícnici leskol už len ďalekohľad.

Adam sa zhlboka nadýchol, zavrel kufrík a uchopil ho spolu s taškou. Zabuchol auto a pobral sa naspäť k svojej Fabii. Znovu vykročil do tmavej noci plnej tienistých prízrakov.

III
Bunker

Adam sedel na zemi s prekríženými nohami a striedavo skúmal raz jednu, raz druhú starostlivo usporiadanú hromadu. Od jeho návratu zo stredného Slovenska sa byt zmenil na nepoznanie. Podlaha sa leskla čistotou, všetky osobné veci boli dôkladne poukladané v igelitkách alebo na malých decentných kôpkach pri stene a do izby cez otvorené okno prúdilo jasné slnečné svetlo spolu so závanom čerstvého vzduchu, rozdúchavajúcim vôňu aviváže z rozvešanej bielizne. Adam kútikom oka sledoval, čo všetko ešte potreboval spraviť. Či nezabudol na nejaký kus látky, ktorý chcel buď oprať, alebo spáliť. Hneď po návrate sa povyzliekal, na zem vysypal obsah Viedenčanovej tašky a napchal do nej s mužovým oblečením všetko, čo mal pred chvíľou na sebe. Krátko potom ju aj s igelitkou, do ktorej ešte v lese pred nasadnutím do Fabie natlačil svoju šuštiakovú bundu a nohavice, odviezol do opustenej cementárne za mestom. Polial ju benzínom a nechal zhorieť do tla. Naspäť doma dal vyvariť teleskopický obušok, okrem celého bytu pre istotu vydrhol aj kožený obal notesu a Viedenčanov mobil. Zo športovej tašky vypadla ešte peňaženka, rakúsky cestovný pas a malá smrtiaca čierna hračka typu Glock 17C s dvoma zásobníkmi.

Hromada naľavo pozostávala zo šedého podlhovastého kufríka, hrubého notesu, mobilu a osobných vecí Viedenčana. Hromada napravo bola podstatne skromnejšia. Obsahovala len pištoľ Glock so zásobníkmi a vizitku s nápisom „Airsoft One, s. r. o., Rastislav Lehotský“. Adam nehybne civel na obe kopy pred sebou. Nepremýšľal. Myšlienky už mal dávno zoradené. Ešte počas upratovania mu horúčkovito vystúpili na povrch ako bubliny vo vriacej vode. Stihol si len zbežne preštudovať obsah šedého kufríka bez toho, aby sa dotkol jedinej súčiastky, prelistoval si mužove doklady a z jeho pasu sa dozvedel, že Hamid Daci bol kosovský Albánec s rakúskym občianstvom. Vypol zvonenie na jeho mobile a pozorne si zapísal každé číslo, čo naň volalo. Tiež si zaznamenal čísla a časy všetkých posledných odchádzajúcich i prichádzajúcich hovorov spolu s kontaktmi z telefónneho zoznamu. Po letmom prelistovaní notesu v ňom objavil vyznačené dátumy a k nim nečitateľne rukou nahádzané stručné poznámky alebo telefónne čísla. Vizitky boli o niečo výpovednejšie. Väčšina z nich poukazovala na rôzne zahraničné osoby s albánskymi menami a adresami po celej Európe. Niektoré však pochádzali zo Slovenska. Najzaujímavejším objavom bola na zloženom papieri čiernobielo vytlačená fotografia muža s mierne bacuľatou tvárou, mäsitými perami, tmavými, nakrátko ostrihanými vlasmi. Oči mu zakrývali slnečné okuliare, v jednej ruke držal aktovku, v druhej zvieral mobil a biela košeľa sa mu napínala pod tlakom vydutého pupka. Krk mu zakrývala čierna šatka s bielymi bodkami. Pod obrázkom stálo ceruzou zaznamenané číslo slovenského mobilného operátora. Porovnal ho so slovenským vizitkami, inde ho však nenašiel. Objavil ho až ako medzi volanými, tak aj medzi zmeškanými hovormi, ktoré sa Daciho snažili zastihnúť po tom, ako Adam vypol zvonenie. Peňaženka obsahovala zopár kreditných kariet, vodičský preukaz, asi tristo eur a nejaké skupinové rodinné fotky. Zostával už len notes, v ktorom Adam tušil rozuzlenie podstatnej časti mozaiky. A práve inštinkt mu našepkával, že na rozuzlenie musí byť dôkladne pripravený. Inštinktu totiž predchádzal zámer zrodený práve v momente, kedy Adam Dacimu vo dverách Toyoty posledným úderom zlomil väz.

Albánec Hamid Daci bol mŕtvy. Ťarcha tohto náhleho precitnutia Adama na moment ochromila. Stratil všetku energiu, ruky mu ochabli a musel sa oprieť o stenu, aby nestratil rovnováhu. Pred ním ležali doklady človeka, ktorý už nedýchal, ktorého on sám vlastnoručne pripravil o život. Človeka, ktorého tvár si bližšie všimol až na fotke v pase a vodičskom preukaze. Pozbieral dostatok síl, aby sa spýtal sám seba: Čo sa mu postavilo na odpor, čo mu vohnalo krv do spánkov a preťalo jeho spojenie s inštinktom? Vysvetlenie sa po chvíli dostavilo samo: Bohapusté svedomie. Svedomie... Čo je svedomie? Archaický prežitok, ktorý aktivuje pocit viny a spúšťa iracionálne bariéry? Adam nebol ochotný pohnúť sa z miesta, kým sa mu nenaskytla uspokojivá odpoveď na príčiny svedomia. Bola jasná a jednoduchá ako celý svet očistený od balastu nepotrebných emócií a myšlienok. Luxus... Svedomie nie je nič iné ako luxus ľudí, ktorí nepoznajú boj o prežitie. Ľudí, ktorí majú dostatok času na pochybnosti, neistotu. Ľudí, ktorí nemajú jasný cieľ a nepoznajú kontakt s vlastným inštinktom. Svedomie je len snaha o zidealizovanie si vlastných pochybností... Aura slabosti sa začala vytrácať, Hamid Daci sa pomaly vracal naspäť na fotografiu pasu. Stratil svoju moc i status človeka a stal sa komárom zabitým na stene, rozmazaným fľakom krvi, ktorý bolo treba upratať, zotrieť, zahladiť. Pretože komárov zostávalo ešte stále veľa a ako by svet vyzeral, keby po každom zostal taký bordel?

Adam napokon siahol po vizitke airsoftového obchodu ležiacej vedľa čierneho Glocku a z vrecka teplákov vytiahol svoj mobil. Naťukal doň číslo a vyčkal na zvonenie. Po chvíli sa v slúchadle ozvalo strohé „prosím“.

„Rasťo, ahoj, tu je Adam...“

„Ach, Adam! Zdravím ťa, rád ťa počujem, čo môžem pre teba spraviť?“

„Pamätáš, ako si mi na pohrebe dal vizitku a povedal, že ma vezmeš do tímu, nech sa rozptýlim... Myslím, že nastal čas. Je to ešte aktuálne?“

„Ale samozrejme, jasné, že to je aktuálne! Som naozaj rád, že si sa ozval. Hneď ďalší víkend začíname, keďže prichádza jar. Všetko ti požičiam, nič nemusíš zháňať, stačí len...“

„Kedy môžem prísť?“ prerušil ho Adam.

„Kedykoľvek. Trebárs hneď zajtra. Dôjdi a všetko predebatujeme.“

„Ďakujem ti, Rasťo. Zajtra som u teba.“

Položil.

Zvonec zavesený na dverách staromódne ohlásil príchod ďalšieho zákazníka. V obchode aj napriek slnečnému počasiu vládlo ospalé prítmie, regály i vitríny sa strácali v odtieňoch lampasáckej zelenej, ktorá si popri podlahe a stenách vybojovala čestné miesto aj na zvyšku interiéru. Odniekiaľ z pozadia tlmene vyhrával heavy metal.

„Pomôžem vám nejako?“ ozval sa ťahavý hlas odkiaľsi z kúta. Adamove oči si ešte len privykali na šero, preto hneď nezbadal sediaceho predavača, znudene sa hojdajúceho na stoličke za pultom.

„Hľadám Rasťa.“

„Je vonku. Šiel si niečo kúpiť pod zub.“

Adam prikývol a vošiel ďalej do miestnosti. Váhavo prikročil k stojanom, kde sa vynímali poopierané rôzne druhy obojručných strelných zbraní. Dali sa voľne chytiť, vybrať, poťažkať i obzrieť, k stojanu však boli pripevnené oceľovým lanom. Žiadna z nich Adamovi nič nehovorila. V zbraniach sa vyznal akurát natoľko, že dokázal rozoznať iba notoricky známy dizajn kalašnikova.

„Aké zbrane tu predávate?“

„Airsoftové,“ odvetil ledabolo predavač bez toho, aby sa prestal zúrivo hojdať na stoličke. Keďže Adam ďalej nereagoval, dodal: „Ale máme aj nožíky, dýky, rôznu výbavu od rôznych doplnkov, cez oblečenie až po originál tej istej repliky, čo práve držíte v rukách. Len má zatavenú hlaveň.“

„Originál kalašnikova?“

„To nie je kalašnikov, ale vzor 58 československej výroby,“ utrúsil predavač pobavene.

Adam položil zbraň naspäť do stojana a podišiel k vitríne s pištoľami. Všetky mu pripadali rovnaké, až na jeden model, ktorého tvar si počas posledných dní ako-tak uložil do pamäti.

„Toto je Glock 17, však?“

„Nie. To je replika Glocku 19.“ Predavač sa konečne prestal hojdať, pomaly sa postavil a zamieril k vitríne. Adam síce meral takmer meter deväťdesiat, chlap spoza pultu bol od neho aj napriek zhrbenému držaniu tela aspoň o hlavu vyšší. Mal riedku bradu, hladké vlasy zopnuté gumičkou až po pás, šiltovku po obočie a tričko so symbolom „peace“ poskladaným z malých samopalov. Obratne vitrínu odomkol a dlhou kostnatou rukou z nej vytiahol pištoľ.

„Glock 17 je štandardný model kalibru 9 x 19 mm so zásobníkom na sedemnásť nábojov. Preto tá sedemnástka. Tento tu,“ pokrútil zbraňou Adamovi pred očami, „je o niečo menší s rovnakým kalibrom a zásobníkom na pätnásť nábojov. Je to poloautomatická samonabíjacia pištoľ so zabudovaným predpätým bicím mechanizmom. Zbraň môže byť odistená, hodíš ju na zem a hop – nevystrelí. Glock je v tomto smere jedinečný, aj keď je lacný a samý plast, pištoľ je mimoriadne bezpečná a kvalitná.“

„Tento tu však strieľa...“

„... také malé, milé, biele umelohmotné guličky,“ prerušil Adama predavač „Sem do tejto dierky na rukoväti sa vpustí stlačený plyn, ktorý poháňa záver aj strely, a z repliky sa stane roztomilé fľusátko. Keď potom stlačíš spúšť, malo by robiť zvuky puk-puk-puk, ale kvôli kovovému záveru to robí peng-peng-pééééng!“

„Big Foot, daj si pohov. Toto je náš človek.“ Z tieňa sa vynorila veľká silueta Rasťa, potichu a nebadane, pravdepodobne prišiel nejakým vedľajším vchodom.

„Vitaj v našom menšom vojenskom zákope,“ so širokým úsmevom potriasol Adamovi rukou a tľapol ho veľkou dlaňou po ramene. „Poďme hore do kancelárie, tam sa môžeme nerušene porozprávať.“

Kým sa predavač odvliekol naspäť za pult, kde pokračoval v hojdaní sa na stoličke, zmizli obaja na schodisku, skrývajúcom sa v jednom zo zastrčených výklenkov steny.

Rastislav Lehocký bol urastenej, pevne stavanej, mierne zavalitej postavy s vystrihanou hlavou, štýlovou briadkou, malými očami a veľkými okuliarmi. Adam ho počas celých desať rokov, odkedy sa poznali, nevidel v niečom inom ako vo vojenskom maskáčovom fraku – s jedinou výnimkou, a to Janinho pohrebu. Akoby sa za ten čas nezmenil ani náznakom, nezostarol ani o deň. Len niekdajšia pasia sa mu stala povolaním.

„Teším sa, že si sa rozhodol prísť a pridať sa do airsoftového tímu,“ ukázal na sedačku v kúte miestnosti. „Dole v obchode si môžeš nájsť oblečenie, obuv i ochranné okuliare a tu hore mám niekoľko schopných zbraní, z ktorých si môžeš vybrať, ktorá sa ti bude páčiť.“

„Ďakujem, veľmi rád,“ prikývol Adam potom, ako sa posadil. „Hneď sa do toho pustím a môžeš ma zaškoliť v narábaní s takouto zbraňou.“ Potom si zahryzol do pery, založil ruky a sklopil zrak. „Mal by som na teba ešte jednu otázku.“

„Samozrejme, von s ňou.“

„Keď už sme pri téme, rád by som si z času na čas šiel zastrieľať aj z naozajstnej zbrane.“

Rasťo sa pousmial.

„Nuž, pokiaľ máš nejakú zbraň a zbrojný preukaz, tak nič ti v tom nebráni.“

„Samozrejme, že mám. Už pomerne dlho. Doteraz mi iba ležala v šuflíku. Glock 17C. Len...“

„Len asi nepoznáš strelnice, nevieš, kde zohnať náboje, a nie si si istý, ako bezpečne narábať so zbraňou a starať sa o ňu, že? Chápem. Nie je problém. Všetko vyriešime.“

„VTSÚ – Vojenský technický a skúšobný ústav Záhorie. Jeho strelnica sa rozprestiera na rozlohe stodesať kilometrov štvorcových. Táto na slovenské pomery obrovská plocha, siahajúca od Senice po Malacky, je vojenským, civilistom neprístupným areálom, obohnaným masívnym plotom s poctivým ostnatým drôtom. Každý plot má však kde-tu svoju dieru, o ktorej vedia len vybraní zasvätenci. A tí na toto rozľahlé územie, kam cez víkend nevkročí ani živá duša, lebo sa tu vtedy nestrieľa a ani inak nepracuje, lozia cez diery v plote z dvoch dôvodov: zbierať hríby a hrať airsoft.“

Adam vystúpil z Džípu a nasadil si džungľový klobúk. Rasťo otvoril kufor a všetci si začali vyberať svoje batohy i puzdrá so zbraňami. Na čistinke pri lese zastavili ďalšie tri autá. Ako si Adam všimol, airsoft zďaleka nepatril medzi čisto chlapské športy. Z približne dvadsiatich ľudí, čo sa prišli v sobotu zabaviť na územie ústavu, boli štyri ženy.

„Si si istý, že nás tu nik neprekvapí?“ opýtal sa potom, ako si vzal svoj vak i s puzdrom.

„Som,“ odvetil Rasťo, vyťahujúc zvyšnú výbavu a zabuchnúc kapotu auta. „Chodíme sem už tri roky. Ako som povedal, cez víkend tu niet ani živej duše. A tí,čo sem náhodou zablúdia, vedia, že tu po víkendoch vystrájajú maniaci s replikami a pália po sebe biele plastové guličky. A ak by sem najúplnejšou náhodou zablúdil niekto z pracovníkov ústavu, stačí sa odvolať tu na nášho Janeka Chýlu zo Studienky. Je Záhorák ako repa a robí tu napokon tiež. Vie o nás aj samotný riaditeľ VTSÚ, a pokiaľ to tu práve nepodpálime či nevyrúbeme, tvári sa, že o nás nevie. Na tomto území nie sú ľudia so zbraňami žiadna vzácnosť a nik sa nad nimi príliš nepozastavuje. Ver mi, horšie to majú hubári ako my.“

Ľudia z áut sa sformovali do ucelenej kolóny, postupujúcej hlbšie do lesa. V jednotlivých skupinkách sa živo diskutovalo, podaktorí si zapálili a gestikulovali s dymiacou cigaretou medzi prstami. Každý oblečený po svojom, avšak všetci podobne, pôsobili ako tlupa juhoamerických partizánov predierajúcich sa lesom do bodu určenia. Postupovali rezko a pomerne rýchlym tempom, Adam si aj napriek tomu pozorne všímal každý úsek cesty, až kým po približne dvoch kilometroch s plotom ústavu nadohľad nezastavili.

„Tu je tá magická diera v plote. A za ňou iný svet. Aspoň pre nás.“ Rasťo s dvoma ďalšími chlapmi podišli k ohrade a odpratali niekoľko väčších šutrov, ktoré podopierali i zakrývali uvoľnené oplotenie. Chlapi ho nadvihli a hráči airsoftu jeden za druhým preliezali do areálu.

„Len smelo,“ kývol Rasťo na Adama, „neboj sa, tú celtovinovú bundu i gate, čo máš na sebe, nepotrháš. Akurát si daj pozor na hlavu.“

Pochod viedol cez suchý kríkový porast a les so zvlhnutým, opadaným ihličím až po menšiu planinu niekde uprostred. Tu sa kolóna rozdelila na dva hlavné tímy a tieto následne na podskupiny s troma až štyrmi hráčmi. Adam si prevzal farebné pásky na rozlíšenie tímov, prepočul však taktickú inštruktáž, nakoľko bol ešte stále zahĺbený do sledovania okolia. Niet divu, že patril medzi prvých zasiahnutých. Nevedel si zvyknúť na svoju útočnú pušku typu Scar, ktorej smrtiaci originál belgického výrobcu Herstal sa podľa slov prítomných radil k najlepším svojho druhu. Popritom, že sa mu zle niesla i držala, sa mu s ňou rovnako zle mierilo. Keď si ju chcel zaprieť o plece, neustále mu skĺzavala, a pri mierení musel hlavu nakláňať neprirodzene dopredu, až ho z toho rozbolel krk a roztriasli sa mu ruky. Preto z nej vystrelil sotva polovicu zásobníka a zvyšok času sa snažil schovávať pred paľbou. Nič mu nehovoril ani dôverne imitovaný nabíjací systém, ktorý sa vôbec nepodobal na mechanizmus jeho doma ukrývaného tajomstva uloženého v šedom kufríku.

„Nabudúce dostaneš niečo od Heckler & Koch,“ smial sa Rasťo, „ich útočné pušky sú snáď najergonomickejšie na svete. Ako správny hráč si však nenechaj vziať pôžitok z boja.“

Adam spokojne prikývol. V prvom rade sa snažil čo najpresnejšie si zapamätať topografiu terénu, miesto diery v plote, cestu tam i naspäť. V danom momente mu myseľ najviac zamestnával nabíjací mechanizmus i otázka, či sa na strelnici bude môcť naučiť narábať s klasickou puškou. Rasťo ani len netušil, že pôžitok z boja preňho nemal nijakú hodnotu.

Jedna z bratislavských strelníc sa nachádzala v Petržalke, blízko dostihovej dráhy. Pred jej komplexom síce parkovalo zopár drahých áut a SUV-ečiek, podľa Rasťa však streľba okrem poľovníctva už dlho nepatrila medzi snobské módne športy. Najprv ju vystriedal golf a prednedávnom konské polo.

Strohé vnútro, ozvena výstrelov, betónové steny, hrubé linoleum, zápach pušného prachu, porozhadzované nábojnice a drahé vstupné – takto si pamätal atmosféru strelnice spred desiatich rokov. Odvtedy sa toho zmenilo neveľa. Predpisy sprísneli, viac sa dbalo o poriadok a vstupné vyskočilo asi na dvojnásobok. Napriek pochmúrnemu počasiu a studenému vetru do zotmenia zostávali ešte asi dve hodiny, mráz sa však rýchlo zaryl do hánkov a prsty pri dotyku s chladným kovom i snahe presne zamieriť krehli. Glock fungoval výborne, neťažil, sedel v dlaniach ako uliaty a pri paľbe netrhal zápästiami ako Rasťov masívny Magnum. Adama však najviac zaujala malorážka. Podarilo sa mu podoprieť ju a sústrediť sa na cielenie. Spätný úder elegantne zachytilo plece, sila nárazu ho len mierne drgla, pripomínajúc mu streľbu zo vzduchovky. Pri malorážke mal čas sústrediť sa. Na rozdiel od predchádzajúcich zbraní sa mu nezačali triasť ruky a nerozboleli ho kĺby a miera presných zásahov ho príjemne potešila.

„Kde sa dajú zohnať náboje?“ opýtal sa Rasťa a kútikom oka sledoval rozkotúľané nábojnice.

„Môžeš ich kúpiť od originálneho výrobcu. Alebo si ich necháš zhotoviť niekým, kto ich produkuje doma v garáži.“

„Je niečo také vôbec možné?“

„Samozrejme, že je. A v podstate veľmi jednoduché. Stačí na to len menší a dobre kalibrovaný stroj, prachová náplň, nábojnice a olovo na projektily.“

Adam zdvihol svoj Glock a vyhodil z neho zásobník.

„Rád by som sem chodil častejšie. Budem toho potrebovať viacej.“

Rasťo vopchal ruku do vrecka bundy, vytiahol z neho zhúžvanú igelitku a podal ju Adamovi.

„Vidíš tam tie vedrá v kúte? Sú plné prázdnych nábojníc. Pred odchodom si naplň igelitku deviatkovými, rozoznáš ich ľahko. Majiteľovi potom dáme zopár centov navyše. Keď sem nabudúce prídeš sám, odvolaj sa na mňa.“ Vyhrnul si rukáv, zahľadel sa na hodinky a pokračoval: „Zostalo nám ešte pätnásť minút. Ak máš ešte chvíľu čas, môžeš so mnou po skončení zabehnúť za jedným človekom, ktorý náboje vyrába. Mám uňho niečo objednané a pôjdem si to vyzdvihnúť.“

„Veľmi rád,“ prikývol Adam, „ďakujem.“

„Už som tu,“ zahrmel Rasťo do telefónu, „Príď mi dole otvoriť, zasa ti nefunguje zvonček.“

Zotmelo sa pomerne rýchlo a pouličné lampy ešte nestihli zareagovať. Rozmazaný tieň posledných lúčov slnka vystriedali ostré, pohyblivé hrany spôsobené reflektormi niekoľkých okoloidúcich áut. Bočná ulička opäť na chvíľu stíchla a v diaľke sa tlmene ozýval hluk premávky, hustnúcej v dopravnú špičku, smerujúcu po Palisádach na Hrad a Červený kríž. V chodbe jedného ošarpaného viacposchodového domu sa rozsvietilo, kľúč zaštrkotal v zámku a z dverí po schodoch lajdácky schádzal chlapík v župane.

„Ha-ha, nový zákazník,“ chrapľavo sa zachechtal spoza plota, šmátrajúc po správnom kľúči.

„Otváraj už, nech tu nestojíme ako ciciny pred zavretým bordelom,“ zaprešľapoval Rasťo a nervózne dodal: „Potrebujem sa vyčúrať.“

„Ja som Bunker, teší ma,“ podal ryšavý chlapík v župane Adamovi lepkavú ruku po tom, ako ich vpustil dnu. „Dáte si kafe alebo niečo tuhé?“

„Mne kafe, bežím na vecko, vy dvaja choďte už do pivnice,“ zašomral v rýchlosti Rasťo a zmizol v záhybe za predsieňou. Adam len zavrtel hlavou a zdvorilo sa poďakoval.

„Marika, jedno kafe,“ zakričal chlap v župane do prázdnej chodby, rozsvietil a kývol smerom k schodom vedúcim nadol. Museli skloniť hlavu, nízky strop starej budovy vyústil do ešte nižšej zárubne a následne dlhej, stiesnenej chodby s oblúkovou klenbou, ktorej bočné steny lemoval kábel pretínaný lampami s mriežkovým krytom. Vyzerá to tu naozaj ako vo vojenskom bunkri, pomyslel si Adam.

„Takže pre teba deväť-devätnástky,“ zachrapotal chlap v župane a drgol do vypínača na stene. Svetlo sa rozlialo po priestrannej podzemnej miestnosti s hranatým tehlovým stĺpom uprostred, zapratanej nesmiernym množstvom najrôznejšieho haraburdia. Od kostier bicyklov, regálov s dáždnikmi, pneumatík, dverí automobilov, uniforiem na vešiakoch, starožitných rádií až po dielenské stoly, zbierku heliem, debny a kartóny s náradím, meče, sekery a dýky zavesené na stenách, hromady najrôznejších rozobratých i poskladaných strelných zbraní a vedierka s prázdnymi nábojnicami – podobné, aké videl pred chvíľou v Petržalke. Adam len nemo vyšpúlil spodnú peru a rozhliadal sa vôkol seba.

Bunker si bolestne odkašľal a vytiahol zo župana škatuľku nejakých lacných cigariet. Ponúkol Adama a potom, ako tento odmietol, jednu si strčil do úst a zapálil. S dymiacou a nepríjemne páchnucou cigaretou zastoknutou medzi prstami vysvetľoval: „Takto na počkanie ti môžem predať asi len päťdesiat. Keď si vopred objednáš, bude ich viac. Mám dobré ceny. Osemdesiat centov za kus. Ak máš nábojnice, dám ti zľavu.“ Adam sňal z pleca batoh a vybral z neho igelitku, ktorej obsah nazbieral na strelnici.

„Hen,“ Bunker siahol do kartónovej škatule, vytiahol náboj s oranžovou špičkou a začal ním veľavravne triasť Adamovi pred očami, až sa mu rozškúlili, „má dokonca poplastovanú strelu.“

„Poplastovanú,“ zamumlal Adam a nespúšťal z náboja zrak.

„Poplastovanú,“ zopakoval chlap v župane a naďalej ním natriasal a krútil hore-dole, „tvrdeným plastom. Znamená to lepšiu odolnosť projektilu, stabilnejšiu balistickú dráhu, menšie trenie, nižší stupeň zahrievania. Zníži sa aj teplota pri ústí i celkové tepelné namáhanie hlavne a nehrozí zanášanie vývrtu olovom... Celkovo sa zvýši presnosť streľby. Takže toto,“ mával teraz Bunker s nábojom z boka na bok, „toto je moja špecialita.“

„A cena?“

„Deväťdesiat za kus.“

„Dobre, beriem.“

V chodbe sa ozvali kroky a do pivnice vplával Rasťo a vyškerene krútil hlavou.

„Nielenže ti nefunguje zvonček, ale ani hajzel ti nesplachuje.“

Bunker sa narovnal, vtlačil zvedavému Adamovi projektil do dlane a popri ťahu cigarety nedbalo odvrkol: „Neplatíš za hajzel, ale za náboje.“

„Koľko ti dlžím?“

Chlap v župane sa lenivo odvliekol k dielenskému stolu, na ktorom sa vynímalo úzke neforemné zariadenie s dvoma veľkými lievikmi a priesvitným dávkovačom naplneným akýmsi tmavým pieskom. Pušný prach, svitlo Adamovi. Stroj na výrobu nábojov si predstavoval podstatne väčší a komplikovanejší. Nepomyslel si, že by mu pripomínal zastaraný automat na zmrzlinu. Bunker vytiahol z poličiek niekoľko papierových škatuliek a otvoril ich. Vo vnútri sa zaskveli starostlivo uložené patróny kalibru 9 x 19, oddelené od seba kartónovými prepážkami. Jednu z nich podal Adamovi.

„Od teba dostanem stovku,“ kývol Rasťovi, „a tu od tvojho kamoša štyridsať za poplastované, po zľave za nábojnice.“

Adam podal chlapovi v župane bankovky a vtisol medzi ne aj náboj s oranžovou hlavou.

„Ten si nechaj ako suvenír,“ odbil ho Bunker a sústredil sa na to, aby druhou rukou vytrhol Rasťovi sto eur priamo z otvorenej peňaženky. Ten sa už chystal utrúsiť niečo uštipačné, zmohol sa však len na nesúvislé zavrčanie, pretože mu v rovnakom okamihu zazvonil mobil.

„Haló? Haló? Haló!“ zahučal Rasťo do slúchadla, a keď sa mu nedostalo odpovede, nervózne zložil. „Nefunguje ti zvonček, nesplachuje hajzel a tu dole nemáš signál.“

„Len Orange tu nemá signál, všetky ostatné siete áno,“ škodoradostne sa zaceril Bunker.

„Ospravedlňte ma, musím si ísť von zavolať. Počkám vás hore pri káve, čo uvarila Marika,“ obrátil sa na Adama a podal mu svoj batoh: „Môžeš mi, prosím ťa, vziať tie škatule?“

Adam s Bunkrom zbalili náboje a každý si prevesil cez plece jeden batoh. Kým chlapík v župane využil krátku pauzu na zapálenie si ďalšej cigarety, Adam opatrne vytiahol z vrecka dlaň a roztvoril ju Bunkrovi pred očami.

„Vyrobíš mi aj takéto?“

Chlap v župane vrhol na náboj povrchný pohľad, ležérne sa oprel o stĺp, nabral hlboký ťah do pľúc a spustil, vydychujúc kúdolčeky dymu pomedzi zuby: „Sedem šesťdesiatdva krát päťdesiatjeden milimetrov. Bežný štandardný kaliber NATO do opakovačiek, útočných pušiek, guľometov. Koľko toho chceš?“

„Pre začiatok takých sto.“

„Presné alebo obyčajné?“

„Presné?“

„Bežná streľba na blízko, alebo precízna streľba. Presné sú drahšie.“

„Tak radšej presné.“

„Dobre. Zavolaj mi o týždeň. Číslo ti dá Rasťo.“

„Budú možné aj tie s oranžovou hlavou?“

„Budú... budú...“ odvetil nedbalo Bunker, priložil si cigaretu k ústam a vydýchol do stropu. „Budú drahšie.“

IV
Bernát

Adrián nehybne sedel za písacím stolom a čelo si podopieral rukami zovretými do pästí. Na monitore sa už dávno zjavil šetrič obrazovky so spomaleným hviezdnym poľom a cez otvorené okno do kancelárie doliehal hluk hlasne čvirikajúcich vrabcov. Keď znovu zdvihol hlavu, všimol si, že si zamastil okuliare, a začal netrpezlivo pátrať po vreckovke. Neutíchajúci štebot mu drásal nervy, chvíľkami mal sto chutí schmatnúť zo stola porozkladané predmety a hádzať ich rad za radom do koruny stromu. Ovládol sa však, zaťal zuby, opatrne si pretrel sklíčka a vstal, aby zavrel okno.

Zahľadel sa na písací stôl a predstava, že by si mal zaň opäť sadnúť, sa mu neúprosne sprotivila. Ukázal mu preto chrbát, trochu sa ponaťahoval a vyšiel do chodby. Chvíľu sa po nej bezcieľne potuloval, nazrel do tmavého kuchynského kúta a spoza rámu dverí vrhol pohľad do veľkej miestnosti, kde na spôsob otvoreného priestoru sedelo päť mladých policajtov a referentov. Len čo jeden z chlapcov zdvihol zrak spoza svojho notebooku, Adrián stiahol krk a s ťažkým povzdychnutím sa odtmolil do kuchynky uvariť si kávu.

Do šálky si nasypal dve kopcové lyžičky, nechal zovrieť obsah varnej kanvice a lenivo si zalial Nescafe, špliechajúc všade naokolo. Cvrkol do nej ešte trochu studeného mlieka a chvatne ju obrátil do seba. Následne si strčil hlavu do umývadla, napil sa niekoľko dúškov z vodovodu a nechal si chladnú vodu stekať po tvári.

Kancelárske krysy... preletelo mu mysľou a pocítil, ako sa mu zopár studených pramienkov zošmyklo po brade, krku až za košeľu. Úradníci. Deti, čo nepoznajú povahu ľudí, nepoznajú terén. Prípady vyšetrujú spoza počítača a ich drsnosť končí posledným levelom Counter Striku. Keď niekto z nich zbadá ozajstnú mŕtvolu, povracia sa. A keby mal vypočúvať sfetovaného cigána z Pentagónu či z Kopčianskej, rozplače sa.

Adrián si uvedomoval, že jeho názor na prácu s kriminalistickým dorastom nikoho nezaujímal. Súvisel však s listom, čo ho čakal na písacom stole, a kvôli ktorému sa nechcel vrátiť do kancelárie. V momente pod tečúcim prúdom sa ešte chvíľu vyžíval v predstave, či by sa mu uľavilo, keby celú svoju kanceláriu roztrieskal bejzbalovou palicou, alebo ju polial benzínom a zapálil. Ľutoval, že pre astmu musel prestať fajčiť, teraz si mohol vyjsť na balkónik zapáliť. Aspoň by hodil reč so Sašou. Studená voda sa však neminula účinku. Tíšila mu myseľ i návaly krvi udierajúcej do spánkov. Adrián zavrel oči a nechal si ju ešte chvíľu stekať po viečkach. Potom si tvár prebehol utierkou na riad a odobral sa naspäť do kancelárie, kde zastal vo dverách s výhľadom na celú miestnosť.

List na jeho stole ho desil svojou odmeranosťou. V texte mu dolupodpísaný podplukovník Petrinec, riaditeľ Úradu boja proti organizovanej kriminalite, len stručne písomne oznámil to, na čo ho v predchádzajúci deň pripravil ústne – odňatie prípadu vraždy klanu podnikateľa Rózsu. Tiež ho vyzval na odovzdanie všetkých podkladov súvisiacich s prípadom akémusi ministrom poverenému maniakovi z odboru Stred. V praxi to znamenalo návrat k absolventom, čo vo vedľajšej miestnosti hrali počítačové hry. Odovzdanie spisu s hromadou papierov, expertíz, fotodokumentácií, skúmaných predmetov, nosičov dát i počítačov. A najmä rozpustenie tímu profesionálov prácne zozbieraných po celej krajine, ktorí sa nestihli ani poriadne zahriať.

Adrián mal ešte v čerstvej pamäti, že včera na tlačovej konferencie ministerstva vnútra spomenul minister prípad Rózsu len okrajovo. Jeho na slová skúpa informácia, že „v záujme efektívneho vyšetrovania a skorého objasnenia dôjde k presunu kompetencií“, však znamenala zásah do dejín. V podstate tomu úplne jasne nasvedčoval celý posledný vývoj, pokrútil Adrián hlavou. Novinári sa ministra na ďalšie podrobnosti nepýtali. Takmer všetky ich otázky sa točili okolo vynárajúcej sa kauzy tendra na nákup terénnych policajných vozidiel a rýchlej jazdy jeho vodiča po uliciach Bratislavy.

Hneval sa sám na seba, ako sa ho to dokázalo dotknúť. Za posledné štyri roky už predsa podobné presuny zodpovednosti zažil niekoľkokrát. Obzvlášť v čase, keď nastupoval ako mladé ucho, patrili pochybné špekulácie na prezídiu ku každodennej samozrejmosti. Akési neblahé tušenie mu ale navrávalo, že s daným rozhodnutím súvisel nález zavraždeného a olúpeného Albánca v lese neďaleko Brezna, identifikovaného podľa auta jednej z viedenských požičovní.

Rozhorčenia ho nezbavila ani káva, ani studená voda, a ani predstava roztrieskanej kancelárie. Mal len rezignovane zavrieť spis a všetko zapečatené odovzdať u svojho šéfa. Mal sa vykašľať na prácu, venovať sa nevyhnutnostiam, surfovať po internete alebo si tiež zahrať Counter Strike. Nedokázal to. Pri predstave, čo asi povie Adamovi, ho zalial pot. Ako mu to vysvetlí? Ako mu vysvetlí, že sa vražda jeho manželky možno nikdy neobjasní?

Podišiel k písaciemu stolu a s vypätím vytiahol zo zásuvky USB kľúč. Rozhodol sa skopírovať naň všetky doterajšie dokumenty, informácie a kontakty. Cítil sa unavený zo svojho života i vyčerpaný zo zápasu s túžbou po rezignácii. Práve preto sa musel poponáhľať o to viac, aby si náhodou niekto niečo nevšimol, a dávať si o to väčší pozor, aby niekde nespravil chybu.

Displej digitálnych hodiniek ukazoval deväť hodín ráno. Na oblohe sa uvelebilo za hrsť mrakov a bránilo slnku vo výhľade. Povetrie bolo nasiaknuté vlhkosťou nočnej rosy, pachom rozpadávajúcich sa suchých konárov a hnijúcich pahýľov. Pôda ešte chladila na dotyk, ale jej vôňa už prezrádzala zobúdzajúci sa život. V miernom vánku sa zľahka kymácal nalomený konár. Nestratiť ho zo zorného poľa ďalekohľadu sa ukázalo ťažšie, ako Adam očakával. Stačilo jemné pootočenie zbrane a dvojnožka zapretá o kmeň skĺzla, obraz v objektíve zmizol. Už len samotné vyhľadávanie a zaostrovanie v monokulári pripevnenom k hlavni zbrane na vzdialenosť tristo metrov sa ukázali byť nesmierne náročné. Rovnako aj udržanie obrazu a jeho znehybnenie. Za dve hodiny, čo tu Adam stihol stráviť, vystrelil len dva náboje.

V opustenom areáli VTSÚ Záhorie vládol nikým nerušený nedeľný pokoj, vyplnený jedine nepravidelným štebotom, ktorý po každom výstrele na chvíľu stíchol. Adam si vybral presne to isté miesto, kde v sobotu s Rasťovým tímom zvádzali airsoftové súboje, pretože vedel, že sa sem dlho nevrátia. Tentoraz sa pri hre sústredil na schovávanie sa a na číhanie z úkrytu. Výborne mu na to poslúžila nemecká kráska spomedzi útočných pušiek, Heckler & Koch G36, o ktorej jeho mentor spustil chválospev na dokonalú ergonómiu a dizajn. Replika mu naozaj sedela v rukách ako uliata a Adam po celý čas trénoval cielenie i paľbu cez puškohľad. „Ty budeš naším snajperom,“ plesol ho na záver posledného zápasu po pleci so smiechom Rasťo, očividne spokojný s troma Adamovými zásahmi.

„Kempovanie“ (ako sa sliedeniu ostreľovačov hovorievalo) spoza podstatne väčšej, dvojnásobne ťažšej a navyše skutočnej ostreľovačky si však nárokovalo neporovnateľne väčšiu dávku trpezlivosti a zručnosti ako z hračkárskej imitácie. Veľa času mu zabrala samotná príprava. Bolo treba nájsť vhodné útočisko s vyhovujúcim výhľadom, krokmi odmerať vzdialenosť k zvolenému cieľu, umiestniť terč a bežať naspäť. Nasledoval moment otvorenia šedého kufríka a zoznámenia jeho obsahu s čerstvým vzduchom a denným svetlom. Odklopil veko a vzápätí ho opantala neopísateľná hrôza. Zdalo sa mu, že otvoril sarkofág a objavil v ňom šedé, neľudské telo vyziabnutých tvarov. Dlhá, tenká, ťažká hlaveň, úzky trup i pažba s otvorom pripomínali chladnú bytosť zo záhrobia, ktorá sa rozhodla opustiť rakvu, aby sa nasýtila životom iných. Opatrne ju vzal do rúk a srdce sa mu rozbúšilo až pod bradou. Už viackrát predtým ju vybral z kufríka, podrobne si ju obzeral, učil sa narábať s jej nabíjacím mechanizmom. Teraz však mala prehovoriť, prebudiť sa k vlastnému životu v Adamovom pevnom zovretí.

Trvalo celú večnosť, kým v okulári našiel prvý terč a zameral sa na jeho stred. Mal dojem, že každým nádychom a výdychom sa obraz nenávratne rozkmital a nedokázal zotrvať na jednom mieste. Ruky sa mu potili a chveli pod ťarchou horúčavy, ktorú sálali jeho dlane. Nepočítal, koľkokrát priložil prst na spúšť a opäť ho zložil, lebo neveril zradnému obrazu v ďalekohľade a ani svojmu ukazováku, že bude mať dostatok síl spúšť stlačiť.

Napriek tomu však nehodlal ustúpiť ani o krok. Skrotím ťa, prisľúbil si v duchu a hľadal miesto na pleci, do ktorého by pažba ideálne zapadla, kam by zbraň mohla zapustiť svoje pazúry a naplno sa mu oddať. Inštinkt... blyslo mu hlavou a echo tejto myšlienky sa zmenilo na dôvernú mantru. Prižmúril oči a sústredil sa len na dotyk pušky. Jemne, citlivo a pomaly prechádzal prstami po hlavni, hladil drsný povrch polymérovej pažby, nechtami nepatrne skĺzol po hladkom puškohľade. Zžíval sa s jej telom, prijímal ho ako novú súčasť svojho vlastného.

„Budeš mojou poslušnou slúžkou a ja tvojím pánom,“ šeptal pritom zbrani i sám sebe. „Budeš mojou predĺženou mysľou, mojím okom i mojimi rukami. Tvoj výstrel bude aktom mojej vôle, let projektilu mojím naplnením, jeho zásah mnou samým. Budem čakať celú večnosť, kým sa mi nepodvolíš.“ Konečne sa obraz ustálil. V danom momente skamenel, akoby zastal čas i pohyb na celom svete. Nebol tu viac ani dych, a ani tep srdca. Zostala len mŕtvolná prázdnota, ktorú preťal ohlušujúci výstrel.

Prvá rana šla pomerne vysoko nad a mierne doprava. Adam vymenil terče a uháňal cez porasty, výmole, korene, kmene i steblá naspäť na stanovište. Tam v oboch rukách zadýchane zvieral prederavený papier a hypnotizoval svoj zásah. Potom opatrne nastavil ďalekohľad a zaľahol. Keď druhýkrát stlačil spúšť, znova mu šklblo plecom a obraz v okulári sa na okamih rozmazal. Nasledoval ďalší tristometrový beh, výmena terča, tristometrový beh. Teraz už zásah čnel z horizontálneho stredu, stále však bol privysoko. Úprava ďalekohľadu, priam rituálne líhanie a uchopenie ostreľovačky, splynutie s ňou a zatajenie dychu...

„Budeš mojím nástrojom, vykonávateľom mojej vôle, budeš sať krv svojich obetí. Tvoje meno je Carmilla, vykupiteľka z bezcenného života, a tvoj dotyk je smrteľný,“ zašeptal a stlačil spúšť.

Adam dobre vedel, že celý deň strávi nacvičovaním zameriavania a zastrieľavania, najneskôr do západu slnka, kedy začne svet za objektívom temnieť. Že vždy predĺži alebo skráti vzdialenosť o ďalších päťdesiat metrov. Rozhodne stopovať, ako rýchlo sa mu podarí vyhľadať a čo najpresnejšie trafiť vybraný cieľ. Neskôr sa bude snažiť zasiahnuť vo vetre sa kníšuci nalomený suchý konár. Tešil sa na nasledujúci víkend a aj na ten ďalší a ďalší. Vedel, že s príchodom jari príde aj daždivé, zachmúrené počasie, ktoré mu umožní splynúť s tieňmi a trénovať pri zníženej viditeľnosti. A vedel tiež, že puška, ktorú pomenoval podľa hlavnej postavy Jankinej obľúbenej novely od Sheridana Le Fanu, ho raz bude poslúchať na slovo. Inú možnosť si nepripúšťal.

„Dobrý deň, rád by som sa opýtal, či je vaša vila pri Brezne ešte na predaj. Jeden z mojich klientov má o ňu záujem.“

„Je. V Čiernom Balogu. Chcete si ju obzrieť?“

„Samozrejme, veľmi rád. Kedy budete mať čas?“

„Príďte pozajtra o piatej, budem tam.“

„Ďakujem. Môžem vás požiadať o vaše meno?“

„Bernát. A vaše?“

„Peter Jašík. Ďakujem vám, pán Bernát,“ rozlúčil sa Adam zdvorilo a ukončil hovor.

Konečne sa odhodlal ponoriť do Albáncovho zápisníka. Cielene z neho vytiahol poskladanú fotku chlapíka so slnečnými okuliarmi, ktorý sa Dacimu snažil dovolať. V prvom okamihu si pomyslel, že sa chlapík mal stať Albáncovou obeťou, výpis hovorov v Daciho teraz už vypnutom a neaktívnom mobile však naznačoval opak. Začal listovať stranu po strane, onedlho si ale uvedomil, že vzhľadom na počet strán, kde bola každá priradená k jednému dňu, by mu všetko trvalo zbytočne dlho. Rozhodol sa pre jednoduchý, logický postup. Nalistoval si november minulého roku a chystal sa vyhľadať konkrétny deň. Ďalej do zápisov však už nazrieť nevládal, lebo ho premkol nával úzkosti a prsty ho prestali poslúchať. Ľavá ruka mu zmeravela a začala pod ťarchou chladu krehnúť. Pri pohľade na dátum 2. november mu vyschlo v krku, stiahlo hruď a zatočila sa mu hlava. Sťažka zalapal po dychu. Pred očami sa mu zjavil obraz tmavej ulice, popretínanej žiarou majákov. Začul spanikárené i tíšiace hlasy, uvidel pred sebou svoje ruky, ako nesmiernou silou odtláčajú kordón policajtov. Opäť sa našiel v osvetlenej miestnosti s popadanými telami a stoličkami, jeho pohľad sa znova uprel na hustý prúd hnedých vlasov nehybne sa strácajúci v kaluži krvi...

„Nie!“ strhol sa so studeným potom v tvári, pustil zápisník a odtackal sa do kúpeľne, narážajúc pritom do stien. Pozrel sa na ruky a v kŕči stisnuté prsty a potom sa zadíval na svoj odraz v zrkadle. Strčil pod kohútik uterák, pustil studenú vodu a namočený si ho priložil k tvári. Znovu vrhol pohľad na seba samého, svoju vyblednutú pleť, riedke svetlé kadere, vyziabnuté črty, vrásky na čele. Keď sa však vpil do odrazu svojich jasných, oceľovosivých očí, nadobudol dojem, že sa v nich nezrkadlil ani len zlomok pohybu času. Je zvláštne, prebleslo mu mysľou, ako dokáže pohľad do zrkadla ukľudniť. Pôsobí tak vytriezvejúco. Vráti človeka do reality, odhalí ho samého pred sebou.

„Vie sa už, aké zbrane použili atentátnici?“

Chvíľu počkal, a keď sa upokojil, nazrel do notebooku, kam si prepísal posledné telefonáty z Albáncovho mobilu. Najviac neprijatých hovorov prišlo zo známeho čísla v čase od 4.30 do 5.40. Človek z fotografie na Daciho čakal márne. Nedočkal sa a ani nedovolal.

Medzičasom prišla veľmi stručná odpoveď od Adriána, ale postačila: „Kalašnikov AK47.“

Adam sa už nevedel dočkať stretnutia s prvým z vrahov svojej manželky.

V Čiernom Balogu z auta vystúpil oholený a upravený Adam v elegantnom obleku, so slnečnými okuliarmi a úslužným úsmevom na tvári.