Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Žaby v reči a poverách ľudu

Jozef Ľudovít Holuby

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2016 iAdverti

Copyright © 2009 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Zdenko Podobný, Andrea Kvasnicová, Filip Pacalaj, Simona Reseková, Nina Dvorská, Silvia Harcsová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0157-2

Pôvodná publikácia

Jozef Ľudovít Holuby. Populárne spisy II. L. Mazáč. Praha 1932. 223 s. Dr. Pavel. Žarnovický vybral. Jaromír Dolenský vytlačil.

Bibliografické poznámky

Druhá kniha POPULÁRNYCH SPISOV dr. Jozefa Ľudevíta Holubyho

Z bohatej pozostalosti autorových prác a článkov časopisecky publikovaných vybral dr. Pavel Žarnovický.

Vyšlo ako 40. sväzok Mazáčovej slovenskej knižnice, nákladom Leopolda Mazáča v Prahe na jar 1932.

Žaby v reči a poverách ľudu. Slovenské pohľady VIII (1888), 265 — 271

Žaby v reči a poverách ľudu

So žabami stretáme sa veľmi často v prísloviach, podobenstvách, bájkach, povestiach a — poverách ľudu slovenského, práve tak, ako aj u iných národov. Hoci všeobecnou mienkou je, aby sa deťom prv, nežby prvý rok veku zavŕšily, názov „žaby“ nedával, lebo že vo vzraste zaostanú a zakrpatejú: jednak niet nič obyčajnejšieho, než prestupovanie tohoto pravidla, lebo malé deti, keď sa s nimi maznáme, „žabkami“ nazývame. Ba počul som často malé deti nazývať aj „hlaváčmi“, tedy žabami ešte nevyvinutými, záležajúcimi z neohrabane veľkej, s bruchom srastenej hlavy, v dlhom chvoste sa končiacej, akých na jar po krajoch močidiel a barín celé hromady vídavame. „Žabou“ nazývajú viac potupne než žartovne odrastajúcu mládež pre všelijaké nechvaľné vlastnosti; najčastejšie dostáva sa tohoto nepochlebného titulu, dosť nezdvorile, slabšiemu pohlaviu, a čoby hneď už aj za čepcom túžilo. Ak je takáto osôbka ešte k tomu prílišne bledej tvári, alebo ak od hnevu razom zbledne — čo sa, ako známo, hocikomu môže prihodiť — môže byť istá, že ju ľud pomenuje „zelenou žabou“. Osoba staršia, nízkeho vzrastu, k tomu tučná, široká, s hlavou akoby bez krku medzi pleciami sediacou, záhadných rozmerov tela, tak že na prvý pohľad nevybadať, či je šírka, a či výška tela väčšia, musí sa mať veľmi na pozore, aby si nikoho nerozhnevala; lebo náhle sa to stane, už si utŕži titul „ropuchy“. Nie je to ani pekné, ani zdvorilé, keď sa také názvy s podivuhodnou zručnosťou a dôslednosťou rozdávajú, a to v holubičom národe slovenskom; ale takéto rozdávanie rozličných žabäcích titulov naskrze nie je špecialitou slovenskou, ale nachodí sa aj u iných národov, menovite u našich švagrov Nemcov. Koľko ráz počul som v Prešporku nadávať: „Tu Krod’n!“ (du Kröte), a nadávajúci usiloval sa čím najvernejšie napodobniť aj ropuší škrekľavý hlas, čo sa Slovákovi nikdy tak dôkladne nepodarí, lebo keď sa nadávka „ropucha“ tiež prvou syllabou hodne hrubo začína, tak cez druhú, neutrálnu syllabu, končí sa v tretej veselým a smejúcim sa „cha“. Pritom všetkom neznám príkladu, žeby si to dakto bol za česť pokladal, keď ho týmto ráznozvučným menom oslovia.

Plešivý, a keby mu hneď aj zvyšky páperia medzi čelom a tylom ostávaly, má „hlavu ako žaba“. Zle je tomu k muzike chodiť, ktorý má „toľko peňazí, čo žaba chlpov!“ Človek býva „studený, ako žaba“; „žmurká, ako žaba z prachu“; ťarbavý, alebo lenivý „kvačí, ako žaba“; hlúpy na všetko „vyvaľuje oči, ako žaba“, jestli nehľadí „ako teľa na nové vráta“; pyšný sa nadúva, ako „žaba na orechu“, a o jednom veľmi hrdom človeku, ktorý si mnoho na tom zakladal, že v peknom, avšak ním nestavanom, ale len lacno kúpenom dome býval, počul som, že „nadúva sa, ako žaba v syslovej ďúre“, ktorú ona len zaujala, keď už sysel-staviteľ bol z diery vyliaty. O šuhajovi krátkeho, pripľašteného vzrastu hovorí sa, že je „žabe po oko“; a kto sa pri kúpaní bojí hlbokej vody, nejde ďalej, len tam, kde je „žabe po koleno“; kto má veľké ústa, o tom hovorí sa, že „má hubu ako žaba, od ucha po ucho“.

Poznámky

[1] „… ranarum viscera nunquam Inspexi…“ Juven. sat. III.

[2] Prehovoril som o takýchto čaroch v článku: „Die Reptilien im Zauberglauben der Slovaken in Nord-Ungarn“, vo „Verhandl. d. Ver. f. Natur- u. Heilkunde zu Pressburg“, 1884, p. 65 — 78.

[3] Išlo aj o preškodenie koňom, ktoré v poli škodu robily. Slovo „zedky“ nepočul som nikdy, a domnievam sa, že to azda excrementá konské môžu byť.