Date: 2015-08-26T22:00:00+00:00
Description: Alexandra Potterová – Nezabudni na mňa
Publisher: Noxi
Rights: Copyrighted

Alexandra Potterová

Nezabudni na mňa

Elektronická kniha

Alexandra Potterová Nezabudni na mňa

Copyright © 2012 by Alexandra Potter Translation © 2014 Júlia Sobotová Cover © 2014 Viera Fabianová Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by NOXI, s.r.o. Všetky práva vyhradené.

Z anglického originálu Don’t you forget about me preložila Júlia Sobotová. Redigovala Tatiana Slížová. Vydalo vydavateľstvo NOXI, s.r.o., Bratislave v roku 2014 ako svoju 75. publikáciu v elektronickej podobe. Sadzbu zhotovilo PRO 2, a. s., Bratislava. www.noxi.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Všetky postavy v tejto knihe sú vymyslené a akákoľvek podobnosť so
skutočnými postavami, živými či mŕtvymi, je čisto náhodná.

Pre môjho otca Raya Pottera, ktorý miloval a smial sa, žil a odišiel. Nič už nikdy nebude také ako predtým.

Poďakovanie

Ako vždy, aj teraz sa chcem poďakovať najmä mojej agentke Stephanie Cabotovej, editorke Isobel Akenheadovej a všetkým vo vydavateľstve Hodderi za ich tvrdú prácu, nadšenie a záujem. Za každou novou knihou sa skrýva tím tvrdo pracujúcich ľudí a ja som veľmi vďačná za to, že mám tých najlepších spolupracovníkov.

Žiaľ, počas písania tejto knihy mi zomrel otec. Chcem sa poďakovať všetkým mojim skvelým priateľom, ktorých prejavy lásky a podpory mi pomohli v tých najtemnejších chvíľach. Menujem len niektorých, sú to Sara, Rachel, Beatrice, Rhian, Dana, Chris, Bev, Katie, Kate, Mishky, Pete, Matt, Saar, Charlie... Z celého srdca vám ďakujem, priatelia, som rada, že vás mám.

Napokon sa chcem poďakovať mojej úžasnej mame a sestre Kelly – nepodarilo by sa mi to bez vás. Ďakujem vám za to, že ste sprevádzali každý môj krok (či skôr „slovo“) na tejto ceste. Ďakujem aj za silu, bezvýhradnú lásku a pevnú vieru v moje spisovateľské schopnosti.

Spolu tvoríme perfektný tím. Ocko by bol na nás pyšný.

Silvestrovský rituál

V mnohých starovekých kultúrach ľudia verili v mágiu Silvestra, keď sa možno očistiť od zlých vecí, ktoré si neprajete preniesť do nového roka. Či sú to obavy, sklamania, bolestné spomienky, choroby alebo zlé návyky – teraz je čas nechať minulosť za sebou a slobodne vyjsť v ústrety budúcnosti.

Najskôr zapáľte oheň. Vezmite si papier a spíšte, nakreslite alebo použite symbol vecí, ktorých sa chcete zbaviť, a s úderom polnoci hoďte papier do ohňa.

Keď už papier horí a iskry šľahajú najvyššie, niečo si zaželajte. Iskry vaše želanie odnesú a všetky nádeje a sny pošlú do vesmíru, odkiaľ ich vietor priveje do nového roka...

Milý denníček,
rozišla som sa so Sebom.

Dobre, nie je to celkom pravda. On sa rozišiel so mnou. Povedal, že ma má rád, ale nemiluje ma a že by bolo lepšie, keby sme sa rozišli, ale dúfa, že zostaneme priatelia...

Vieš, čo bolo zo všetkého najhoršie? Keď mi povedal, že si so mnou nevie predstaviť budúcnosť. To mi úplne zlomilo srdce.

Neviem, čo by som mala ešte napísať. Že som ešte stále ochromená? Že od nášho rozchodu prešlo len pár hodín a ešte stále nemôžem uveriť, že je po všetkom? Že viem, že čoskoro tento šok odznie ako anestetikum u zubára, ale bojím sa bolesti?

Mám snáď napísať, že viem, že je to všetko moja vina? Je toľko vecí, ktoré by som rada urobila inak. Tak veľa toho ľutujem. Je tak veľa „keby“. Už je neskoro. Nikdy som nikoho neľúbila tak veľmi ako Seba a teraz som ho stratila.

Už teraz mi chýba.

Prvá kapitola

Na čo myslíš? Sedím za stolom, hlavu mám v dlaniach a otrávene civiem na monitor. Facebook z neho pozerá rovno na mňa.

Oprava: Vysmieva sa mi, lebo mi servíruje iné šťastné dvojice a ich lásku nebeskú. Pozriem sa nižšie a čítam statusy priateliek:

Chrissie Hattersleyová zbožňuje kabelku od Gucciho, ktorú dostala na Vianoce od priateľa.

Jenny Hamiltonová-Proctorová

Teším sa na Silvestra so svojou úžasnou polovičkou a s naším drobčekom. Som taká šťastná.

Aneela Patelová ♥ Imran Butt

Melody Dabrowská

Andy sa spýtal a ja som povedala áno!

Sara Jenkinsová

Keďže sa už dlhšie nemôžem vtesnať do džínsov, je načase prezradiť, že John a ja budeme rodičia!

Emily Kleinová

Ešte sa dvakrát vyspím a idem na svadobnú cestu na Bali.

UŽ SA NEMÔŽEM DOČKAŤ!

Emily pôjde na svadobnú cestu? Neviem ani to, že sa vydala! Zrazu si všimnem, že mám nový mail. Je od môjho šéfa, sira Richarda, a pripomína mi v ňom, aby som nezabudla na jeho víza. V novom roku ide totiž do Indie.

Dočerta. Úplne mi to vyšumelo z hlavy.

„OK, mám to pod kontrolou,“ rýchlo naťukám odpoveď.

Sú tri hodiny poobede, je Silvester a zatiaľ čo si väčšina ľudí hovie doma na gauči a dojedá vianočné koláčiky alebo si vychutnáva slnečné lúče kdesi na pláži v Goe, vzdialenej tisícky kilometrov, ja tvrdnem tu, v kancelárskej budove na juhozápade Londýna.

Sídli tu naša firma Blackstock & White, zaoberajúca sa predajom alkoholických nápojov. Je známa svojou whisky a iným značkovým alkoholom. Som tu zamestnaná ako osobná asistentka sira Richarda Blackstocka. Osobná asistentka. Znie to celkom dobre, človek si pritom predstaví úžasne výkonnú silu, niečo ako postavy v seriáli Mad Men. V skutočnosti však nie som tá najlepšia asistentka pod slnkom. Ak mám byť úprimná, som úplne mizerná asistentka. Fakt to nie je moja chyba. Asi pred rokom som tu pracovala na polovičný úväzok a keď asistentka sira Richarda odišla na materskú dovolenku, sir Richard mi ponúkol jej miesto.

Hneď na začiatku som mu povedala, že sa nehodím na túto pozíciu. Neviem síce, ako vyzerá dokonalá asistentka, ale je jasné, že by to nemala byť osoba píšuca na klávesnici dvoma prstami a fičiaca na „odkladacom systéme“. Pri tomto systéme všetko vopchám do zásuvky a potom na to jednoducho zabudnem. Okrem toho si za ten živý svet neviem spomenúť, či sa na konci listu má písať „So srdečným pozdravom“ alebo „S úctou“.

Sir Richard však zahnal moje obavy so žoviálnym úsmevom. Má už dávno po päťdesiatke, s obľubou nosí lesklé, vyšúchané hnedé obleky a jeho prehadzovačka nikoho neoklame, ale aj tak je to ten najfešnejší šéf, akého som kedy mala. Škoda, že o niekoľko mesiacov ide do dôchodku, hovorím si, kým čmáram na samolepiaci papierik poznámku a prilepím ho na monitor – celý polepený podobnými papierikmi.

Zadívam sa na všetky tie ružové a žlté lístky a zmocnia sa ma obavy. Niektoré z nich by som mala začať vybavovať, inak čoskoro neuvidím na monitor.

Alebo na Facebook.

Zadívam sa na priateľkin album s názvom V raji a pomaličky klikám na fotografie: záber pri západe slnka... pri nekonečnom bazéne... obaja na zábere pri tetovaní hennou... on ju objíma a zamilovane sa jej pritom díva do očí...

Zhlboka si vzdychnem. Ak som mala predtým depku, teraz je to ešte horšie. Môj ľúbostný život, lepšie povedané jeho nedostatok, je pravým opakom stavu, keď muži nosia svojim priateľkám darčeky, manželky majú dokonalých manželov a chodia spolu na romantické dovolenky. Viem, že som šťastná na veľa iných spôsobov. Nerobím síce úspešnú kariéru, ale mám prácu. Nechýba mi ani strecha nad hlavou (popravde, je to strecha mojej spolubývajúcej Fiony, ktorej byt patrí a mne v ňom prenajíma voľnú izbu) a ešte – ako rada vravieva moja mama – „Hlavne, že si zdravá, Tess.“

Ale bolo by ešte lepšie byť zdravá a zároveň aj zbožňovaná úžasným priateľom.

Zatvorím album a pri pohľade na provokujúcu otázku vedľa svojej profilovej fotky pocítim známe zovretie pri žalúdku. „Na čo myslíš?“ Pokúšam sa ju ignorovať, ale nejde to.

Len jedno slovo: Seb.

Pravdupovediac, vôbec mi neschádza z mysle. Od chvíle, keď sa ráno zobudím, až kým nejdem spať. Trvá to už celé dva mesiace, vtedy sme sa totiž rozišli. Presnejšie, sú to dva mesiace, jeden týždeň a tri dni.

Áno, ešte stále to počítam.

Dva mesiace, jeden týždeň a tri dni uplynuli odvtedy, čo sme mali „vážny rozhovor“. Tak dobre, ja to nazývam rozhovorom, hoci viem, že rozhovor predpokladá komunikáciu medzi dvoma ľuďmi. V skutočnosti však rozprával najmä Seb. Povedal, že ma má rád, ale nemiluje ma. Nepozeral sa mi pritom do očí, trápne sa díval dolu na svoje tenisky. Sedela som oproti nemu na gauči, zadržiavala plač a snažila sa nedať najavo, ako mi práve zlomil srdce.

Chodili sme spolu takmer rok a môžem prehlásiť, že som ho naozaj ľúbila. Mala som ho rada preto, že je Američan a je úplne iný než ja. Aj preto, že je závislý od sójového latté a rád komolí názvy staníc v metre (raz napríklad vyslovil názov zastávky Leicester Square ako Lieč – es – ter). Milovala som ho, lebo je úspešný, múdry a má širokú hruď. Tak rada som sa do nej skrývala. Hovorievala som vtedy, že som vo svojom „kútiku“. Dokonca aj tú jeho príšernú hru na gitare som si obľúbila. Najradšej hrával „Wonderwall“ a bol taký rozkošný a zábavný, keď si nevedel spomenúť na polovicu akordov.

Samozrejme, ten sex. Pri spomienke na to pocítim vo vnútri známy záchvev. Naozaj som mala rada tie chvíle.

Niektorí ľudia sa postupne dopracujú k vzájomnej láske. Najskôr sú z nich len priatelia. Ale so Sebom to bolo ako blesk z jasného neba. Myslela som si, že je to ten pravý. Už od nášho prvého rande mi bolo jasné, že som stratená. Bola som taká nervózna, že som na neho nešikovne prevrhla pohár červeného vína. Nemala som dôvod odolávať mu. Zaľúbila som sa do neho a nemohla som si pomôcť.

Nevedela som však, že sa do neho zaľúbim až tak bláznivo.

Od toho „zásadného rozhovoru, ktorý v skutočnosti nebol rozhovorom“ som o ňom nepočula. Potom mi poslal už len jednu čudnú správu: „Chcem ťa len pozdraviť.“ A ešte vianočnú pohľadnicu, tá prišla mailom. Obviňovala som z toho iba seba. Hoci to nikdy nepovedal, v hĺbke srdca som cítila, že náš rozchod som zavinila ja. Ja som bola tým dôvodom, prečo to medzi nami nefungovalo a je mi jasné, že keby som konala inak, mohli sme byť ešte spolu...

Do očí sa mi tisnú slzy, zažmurkám, aby som ich zahnala. Aj tak nemá význam vracať sa k tomu. Nemôžete si ešte raz zopakovať vzťah a na druhý pokus konať správne. Seb a ja sme tým prešli, teraz musím na neho celkom zabudnúť a pohnúť sa ďalej.

„Wau, je to tu ako v meste duchov.“

Prekvapene vzhliadnem od monitora. Dlhými krokmi sa po chodbe blíži postava v neónovozelenej veste a s cyklistickou helmou na hlave. Muž siahne do kuriérskej tašky, ktorú má prevesenú krížom cez prsia, vytiahne z nej balíček a keď zbadá, že na recepcii nik nie je, zamieri po chodbe ku mne.

„Kde sú všetci?“ spýta sa so silným írskym prízvukom a rozhliada sa pritom po miestnosti. Vidí len prázdne stoly so zvyškami vianočných dekorácií.

„Zasnubujú sa... idú na svadobnú cestu na Bali... nechávajú sa tetovať hennou...“

Zamračí sa, lebo nechápe, o čom hovorím. „Tetovať hennou?“

„Prepáč, to si nevšímaj.“ Mávnem nad tým rukou, donútim sa usmiať a preberiem od neho balíček. „Ďakujem, ehm –“

„Fergus,“ okamžite zareaguje.

„Áno, samozrejme... Fergus,“ prikývnem.

Je jedným z našich pravidelných cyklokuriérov. Vídavam ho, keď rýchlo prichádza na recepciu a potom keď odchádza, ale ešte nikdy som sa s ním dlhšie nerozprávala. Možno dvakrát, keď si naša recepčná Kym odbehla na WC a bolo treba prevziať súrnu zásielku. Predtým sme využívali služby firmy s motokuriérmi a dodávkovými vozidlami, ale asi pred pol rokom sir Richard, výkonný riaditeľ našej spoločnosti, rozhodol inak. Zapáčila sa mu zelená farba a vydal príkaz, aby sme využívali „pedálové, nie benzínové zdroje“. Odvtedy vždy objednávame cyklokuriérov.

„Skvelé,“ odvetí Fergus natešene. „Skoro som sa pobil s jedným diletantom v Porsche. Hlupák, nevedel vyhodiť smerovku, ale inak...“ Dá si dolu prilbu a rukou v rukavici si prihladí strapaté čierne vlasy. Po prvý raz mu vidím dobre do tváre a uvedomím si, že je celkom pekný. „Ako sa darí tebe...?“ So zdvihnutým obočím sa zadíva na moju menovku na stole. „Tess Connelyová.“ Zahľadí sa na mňa so zvodným úsmevom.

„Dobre,“ zaklamem a začnem prehadzovať kôpku všakovakých papierov na stole. Všimla som si, že flirtuje so všetkými našimi recepčnými a nie som ochotná podľahnúť jeho šarmu.

„Ale mám veľa práce.“

„To vidím,“ prikývne a pochybovačne sa rozhliadne po
prázdnej kancelárii.

„Vlastne som sa nezastavila celé popoludnie,“ poviem zvysoka.

Je to donebavolajúca lož. Nemám do čoho pichnúť. Od Vianoc až do Nového roka tu býva vždy mŕtvo, väčšina ľudí si vyberá dovolenku. Tento rok aj kvôli renovačným prácam, ktoré prebiehajú na poschodí. Vlastne som prišla do práce dobrovoľne. Vedela som, že mi to pomôže rozptýliť sa, nemyslieť na isté veci a robiť čosi iné, než len sedieť s Fionou na gauči, dívať sa na telku a vyjedať rodinné balenie cukríkov, ktoré jej poslali starí rodičia.

Rozhodnem sa, že nechcem spoznať ani tohto bezočivého írskeho cyklokuriéra, schmatnem akýsi list papiera a predstieram, že ma zaujal. „Och, pozrime sa, tu je dôležitý fax od nášho klienta v Brazílii.“

Tak, nech aspoň vyzerám ako dokonalá asistentka.

„Čo je to? Zadok, brucho, stehná?“ opýta sa a nakúka mi ponad rameno.

„Čože?“ Pozriem sa dolu na „dôležitý fax“ a uvidím, že je to rozvrh hodín aerobiku v telocvični. Uvažovala som, že sa tam prihlásim. Uvažovala som, to znie dobre. Najmä teraz, keď nový rok klope na dvere. Pevne som sa rozhodla, že to bude jedno z mojich novoročných predsavzatí. „No... hm... to je nový druh brazílskeho rumu,“ vykoktám.

„Ale choď,“ uškrnie sa Fergus a v zelených očiach sa mu zračí prekvapenie. „Vážne?“

„Veď vieš, akí sú Brazílčania,“ táram ďalej a prekrížim si prsty pod stolom. „Teraz je to všetko o výzore, veď sa len pozri na Gisele...“

„Wau, ty sa tuším každý deň dozvedáš niečo nové, však?“

„No... áno,“ prikývnem a uhnem pohľadom.

„Bude zábavné objednávať si podľa toho v bare – dám si veľký zadok, brucho a stehná.“ Zasmeje sa hrdelným smiechom a potriasa pritom hlavou. „Počkaj, keď to poviem kamošom v Dubline.“

Výborne, mne sa vždy podarí tresnúť nejakú blbosť.

„Bol si na Vianoce doma v Dubline?“ opýtam sa, aby som
zmenila tému a prešla od brazílskych supermodeliek a nápojov
vylepšujúcich postavu k čomusi inému.

„Nie, tento rok som tam nebol,“ odvetí a pošúcha si strnisko na brade. „Namiesto toho som strávil pokojné sviatky tu, v Londýne.“

„Pokojné? V Londýne?“ Londýn by som nikdy nenazvala pokojným.

„Mám sedem sestier, jedenásť neterí a dvoch synovcov,“ vysvetľuje. „Predstav si ich spolu v jednej miestnosti. Všetci sa navzájom prekrikujú. Ver mi, v porovnaní s tým je pokoj kdekoľvek inde.“

Zagúľa očami a nemôžem si pomôcť, ale nad jeho vysvetlením sa musím usmiať. Naozaj ho treba poľutovať.

„Ty si mala aké Vianoce? Zišli ste sa celá rodina?“

„Nie,“ pokrútim hlavou. „Rodičia odleteli do Austrálie navštíviť môjho brata, ktorý cestuje po svete, takže som bola na Vianoce so starým otcom.“ Od svojho predošlého predsavzatia nebaviť sa s Fergusom som už upustila. Jednoducho som mu musela odpovedať.

„Takže si mala rovnako pokojné Vianoce ako ja?“

Myslím na starého otca Connelyho. Možno ho opísať toľkými slovami, ale pokoj medzi ne rozhodne nepatrí. „Nie tak úplne,“ pousmejem sa. Predstavím si seba a šesť osemdesiatročných priateľov starého otca, usadených okolo rozloženého stola v jeho izbe v opatrovateľskom dome. Oslavovali sme pri vianočných koláčikoch a dvoch fľašiach whisky Blackstock & White, ktoré som priniesla, a starý otec nás pritom zabával svojimi príšernými vtipmi.

„Môj starý otec má deväťdesiatdva a od malička ma navádzal na kadejaké hlúposti,“ uškrnie sa Fergus. „A ja som vždy dúfal, že si sadne do hojdacieho kresla a bude ma kŕmiť karamelkami.“

„Ale čo, naozaj?“ začnem sa smiať, hoci mi predtým nebolo veľmi do smiechu. Jeho milý humor je nákazlivý.

„Tak, kde je dnes večer nejaký poriadny čurbes?“

Prestanem sa smiať a nechápavo na neho pozriem. „Čurbes?“

„Veď vieš, párty... silvestrovská,“ dodá.

„Aha, viem.“ Od rána sa snažím na to nemyslieť. Silvester nie je najlepší deň pre ľudí, ktorí si liečia zranené srdce. „Idem na večierok so svojou spolubývajúcou.“

„Super,“ prikývne nadšene. „A kam?“

Zaváham. Fiona to síce omieľa už niekoľko týždňov, ale akosi som tomu nevenovala pozornosť. Pravdupovediac, tajne som dúfala, že ak si to nebudem všímať, zabudne sa na to. Rovnako to robievam s peniazmi na kreditke a tých päť libier navyše potom na Vianoce akoby som znovu našla. „Hm... vlastne to ani presne neviem...“

Našťastie ma preruší hlasné praskanie Fergusovej vysielačky. Je to jeho šéf a posiela ho vybaviť ďalšiu zákazku. „Áno, už tam letím.“ Ospravedlňujúco sa na mňa usmeje. „Tak príjemnú zábavu...“

„Aj tebe,“ zaželám mu a dívam sa, ako si zapína remienok na prilbe a snaží sa upraviť si vlasy, aby mu netrčali spod prilby. „Do skorého videnia.“

„V novom roku,“ šibalsky na mňa žmurkne, zvrtne sa a dlhými krokmi odchádza von z kancelárie.

Dívam sa za jeho postavou v neónovom odeve, kým prechádza okolo pultu na recepcii, a potom sa otočím spät k Facebooku.

Stuhnem.

Seb tam pridal fotku. Z večierka.

Zovrie mi hrdlo. Uprene na ňu civiem ako zajac, ktorého oslepilo prudké svetlo.

Ó, Bože.

Kým ja som doma zalezená na gauči, obklopená zvlhnutými vreckovkami a prázdnymi obalmi od čokoládových bonbónov, na sebe mám obnosené tepláky, nie som namaľovaná a mám takú depku, že aj epizóda zo seriálu EastEnders je v porovnaní s tým zábavnejšia – Seb sa jednoducho zabáva. Bezo mňa.

Okamžite si začnem predstavovať, čo asi robí. Kde bol? Na akom večierku? Vybral sa tam sám? Zoznámil sa tam s niekým? Aké ďalšie fotky tu ešte má?

Na chvíľu sa zadívam na jeho fotografiu, v duchu sa trápim
všelijakými predstavami, ale potom sa vzchopím.

Veď je to absurdné. Musím na neho zabudnúť.

Impulzívne stlačím ZRUŠIŤ PRIATEĽSTVO. Na monitore sa zjaví okienko s otázkou: Ste si istá, že chcete odstrániť Sebastiana Fieldinga zo svojich priateľov? Prv než si to rozmyslím, kliknem na POTVRDIŤ a jeho fotografia zmizne.

Tak. A je preč.

Chvíľočku sa pozerám na miesto, kde bol, a potom sa začnem venovať svojej práci. Odfúknem z monitoru jeden papierik s poznámkou.

Keby bolo také ľahké vymazať ho z môjho srdca.

2. kapitola

O štvrtej sir Richard vyhlási, že kancelária je „oficiálne zatvorená“ a vyženie ma domov. „Idete predsa silvestrovať, nie?“ zahučí srdečne a prihladí si neposlušný chumeľ vlasov. Opatrne ho vráti na miesto ako nedočkavé vtáčatko, ktoré sa bojí vzlietnuť. Najradšej by som odpovedala, že bohužiaľ áno. Samozrejme, nepoviem to. Je síce pravda, že sa cítim pod psa, ale nemusím hneď vešať svojmu šéfovi na nos, že mám zlomené srdce. Ani to, že by som sa najradšej zakuklila doma do deky a počkala, kým to celé prehrmí.

„Hm... áno,“ vyhnem sa jeho pohľadu a vypnem počítač. Postavím sa a beriem si kabát, ktorý mám prevesený na operadle svojej stoličky.

„Och, byť tak ešte mladý, bez zodpovednosti a záväzkov,“ túžobne si povzdychne sir Richard a jeho zavalitá postava pristane na kraji môjho stola. Potom si skríži ruky na prsiach a díva sa na mňa s neprítomným výrazom.

Silene sa usmejem. Som už zababušená vo svojej páperovej bunde, stále myslím na Seba, hrozí mi silvestrovská zábava – vedela by som mnohými spôsobmi opísať, ako sa práve cítim, ale nepovedala by som, že sa cítim byť bez záväzkov.

„Ojojoj, keď som mal toľko rokov ako vy, čo všetko som postváral na Silvestra...“ Odmlčí sa a zasmeje sa popod fúzy. „Viete, že ma raz aj zavreli kvôli tomu, že som tancoval vo fontánach na Trafalgarskom námestí?“

„Vážne?“ Zadívam sa na neho. Sedí tu v tom svojom zle padnúcom obleku, na konci purpurovočerveného nosa má okuliare s hrubými sklami a na nohách hnedé poltopánky, ktoré nosí, odkedy mu do nich narástla noha. Vôbec si to neviem predstaviť.

„Pravdaže,“ prikývne pyšne. „A bol som nahý.“

„Naozaj?“ Spýtam sa prekvapene. Zrazu si predstavím sira Richarda, ako sa preháňa vo fontánach. Nahý.

Och. Nie. Rýchlo zaženiem tú predstavu.

„Veru,“ vážne prisvedčí. „V mladosti som bol číslo.“

Netuším, kam by až zašiel vo svojich spomienkach, ale nechcem tu zostať trčať a počúvať to.

„Tak dovidenia,“ poviem rázne a vytiahnem si na hlavu kapucňu olemovanú kožušinou. Vyzerá to ako pokus uchrániť sa pred ďalšími nahými historkami. „Šťastný Nový rok!“

„Ach áno, aj vám, aj vám,“ zaželá mi energicky, strhne sa a posunie si okuliare na nose. Chvíľu ešte sedí na kraji môjho stola a vtedy si po prvý raz všimnem, že má oblek akosi viac pokrčený než zvyčajne a ak sa nemýlim, dnes ráno sa vôbec neholil. „Aj ja vám prajem šťastný Nový rok, Tess,“ zaželá mi a v tej chvíli je to zase môj starý šéf. Vystrie sa a vsunie si ruky do vreciek. „Prajem vám pekný večer.“

„Aj ja vám,“ odpoviem. Stojí pri mojej monstere a čochvíľa zostane sám v miestnosti. V tej chvíli mi to napadne. Ak som ja ráno prišla, či skôr ušla do práce, neutiekol sem aj on? A pred čím?

Ale hneď to aj púšťam z hlavy. Nebuď hlúpa, veď je už viac než dvadsať rokov šťastne ženatý s lady Blackstockovou. Od čoho by asi chcel utekať? Schmatnem tašku, zamávam mu na
pozdrav a zamierim k výťahu. Na rozdiel od našej dobre vykúrenej kancelárie je vonku zima ako v mrazničke. Radšej pridám do kroku. Je príliš chladno na postávanie na autobusovej zastávke, hoci mám hrubú páperovú bundu. Aj tak bývam len dvadsať minút od našej kancelárie. Z kabelky vyhrabem iPod, rozmotám kábliky na slúchadlách a počúvajúc Paola Nutiniho zamierim k rieke.

O chvíľu už pred sebou vidím majestátne klenutý most Hammersmith, jeho bohato zdobené zlaté detaily sa odrážajú vo svetlách áut. V nárazoch ľadového vetra, idúc popri rieke mi mrznú uši, a tak si radšej zdvihnem aj golier, zaborím tvár do mohérového šálu a kráčam ďalej. Temža dolu podo mnou je čierna ako atrament, avšak na brehu pozdĺž rieky vidno krčmičky s reťazami farebných žiaroviek a obrysy postáv hostí, ktorí vyšli von z pivného teplúčka a vzdorujú chladu s cigaretou v ruke.

Vypnem iPod. Závany vetra ku mne donášajú zvuky vravy a smiechu. Na chvíľu zastanem a nakloním sa ponad zábradlie. Hľadím pred seba. Je čarovné stáť hore nad riekou, pozorovať Londýn a život v ňom. Mám tu pocit slobody a pokoja, dokonca aj vtedy, keď počujem neďaleký dopravný ruch. Vtedy mi často uletia myšlienky, snívam s otvorenými očami a premýšľam.

Ako vždy, o mne a o Sebovi. Už je to môj malý zvyk prehrávať si v hlave jednotlivé situácie a rozhovory. Predstavujem si pritom, aké by to bolo, keby som povedala alebo urobila čosi inak a ešte si predstavujem, že zareagujem takto a keby... Na lásku treba dvoch, ale dvoch treba aj na rozchod. Lenže ja som veľa vecí robila zle. Neboli to dôležité, zásadné rozhodnutia, zlyhala som skôr v mnohých maličkostiach.

Napríklad počas tej hlúpej hádky o manželstve. Pichne ma pri srdci, keď si spomeniem na to leto. Boli sme na svadbe našich priateľov a to, čo sa najskôr začalo ako nevinný žart, sa odrazu zmenilo na hádku. Keď nevesta hádzala kyticu, mne sa ju podarilo chytiť a Seb vyhlásil, že neverí v manželstvo. Rozčúlila som sa a brala som to osobne aj napriek tomu, že sme spolu chodili ešte len pol roka a s vydajom som sa neponáhľala. Tak vidíte, čo sa stane, keď ste beznádejne romantická a vypijete priveľa šampanského... Dočerta, aká som len bola vtedy hlúpa.

Zovrie mi hrdlo. Dívam sa do zamatovej temnoty a rozmýšľam, kde asi teraz je. Čo robí. A či myslí na mňa. Strata niekoho blízkeho je jedným z najhorších pocitov, aké môžeme prežiť. Iné pocity, ako napríklad strach, úzkosť a zdesenie, sa síce človeka zmocnia veľmi intenzívne, lenže ako rýchlo prišli, tak aj odídu. Pri strate blízkeho vám však srdce rozrýva bolesť a nezostáva nič iné, len to vydržať. Je to ako neznámy zvuk v pozadí: stále tu je a neviete sa ho zbaviť. Pokúšate sa ho nevnímať, odvraciate od neho pozornosť a dúfate, že zajtra to bude lepšie.

Zrazu si uvedomím, že mám úplne ľadové prsty, rýchlo ich odlepím zo zamrznutého zábradlia. S rukami vo vreckách zídem z mosta a zamierim k impozantnej červenej viktoriánskej budove na rohu ulice. Nad vchodovými dverami visí na farebnej presklenej tabuľke nápis Arminta Mansions.

Zvonku to pôsobí ako zámožná adresa dýchajúca luxusom, ale skutočnosť je iná. Spoločné schodisko je po rokoch používania v zúfalom stave a máme tu aj zopár nepríjemných susedov. Fiona kúpila tento byt pred niekoľkými rokmi z peňazí, ktoré zdedila po svojej tete. V dome nie je výťah, takže pri zdolávaní štyroch poschodí človek zakaždým lapá po dychu a zúfalo si želá, aby tých schodov bolo menej alebo aby boli vyriešené trochu zhovievavejšie.

Úprimne povedané, Fiona je presne taká ako jej byt.

Myslím to vážne, Fiona je rovnaká ako jej byt. Z vonkajšej strany sa zdá byť dokonalá, ale keď ju spoznáte bližšie, je to inak. Okolie ju vníma ako úspešnú novinárku v oblasti zdravého životného štýlu a krásy. Máva pravidelné stĺpčeky v Nedeľňajšom magazíne, ktorý je prílohou celoštátnych novín, kde vychvaľuje výhody pravidelného cvičenia, troch organických jedál denne a opaľovacích krémov SPF45. My, jej blízki – patrím medzi nich aj ja – ju však poznáme aj z inej stránky – zvyčajne pracuje doma za kuchynským stolom, fajčí dvadsať cigariet denne a ak práve nechytá prvý bronz natretá opaľovacím krémom Hawaiian Tropic, určite drží jednu zo svojich bláznivých diét.

Vždy jej hovorím, že je pekná taká, aká je, ale vôbec ma nepočúva. Napríklad, minulý mesiac nejedla nič iné než thajskú polievku Tom Yum. „Táto kapustová polievka je diéta tohto tisícročia,“ vykladala nadšene, „len keby toľko nenadúvala.“ Trikrát v týždni sa vyberie do thajskej reštaurácie, aby si doplnila pozoruhodne veľké polievkové zásoby. Nuž, aj to je druh pravidelného cvičenia.

Fiona je moja najstaršia a najbližšia priateľka. Spoznali sme sa na základnej škole, keď sme mali osem rokov. Hneď na začiatku mi zvestovala, že hrá na klavíri a jej rodičia vlastnia víkendový dom v južnom Francúzsku. Bola to pravda.

Ale len čiastočne.

Ak nerátame, že ten karavan museli každý rok ťahať cez kanál, teda cez Lamanšský prieliv.

A čo sa týka hry na klavíri, vie zabrnkať akurát jednoduchú melódiu na keyboarde.

Fiona je už raz taká a nikdy nebola iná. Dosť čudne vyzeralo napríklad aj to, keď dôležito vysvetľovala, že ide študovať do Cambridge. Zabudla však pritom povedať, že nie na univerzitu, ale na polytechnický inštitút. Raz večer som začula, ako niekomu do telefónu vraví, že musí končiť, lebo „má pilates“. V skutočnosti tým myslela, že má pod televízorom DVD s cvičením pilates, ktoré zapadá prachom spolu s ďalšími DVD plnými návodov na cvičenie. Videla som ju cvičiť len raz, aj vtedy to v polovici vypla a vzápätí sledovala reality show Deň D.

Napriek týmto trhlinkám je Fiona ten najlepší človek pod slnkom. Má veľké srdce a v ťažkých chvíľach ma vždy podrží – aj preto ju nazývam Záchranná služba číslo štyri (veď viete, prvé tri sú policajti, hasiči a lekárska záchranka). Ale prečo stále čosi predstiera? Ako keby sa hanbila za to, kým v skutočnosti je. Úprimne povedané, myslím si, že to súvisí s jej mamou. Je to jedna z tých klasických prísnych matiek. Odjakživa ju trápilo, že je Fiona príliš bacuľatá a tlačila ju do všakovakých mimoškolských aktivít.

Úbohá Fiona. Takmer každý deň prichádzala do školy ovešaná všetkým možným. Vždy mala so sebou aspoň štyri hudobné nástroje, tenisovú raketu, hokejku, veci na balet a plávanie. Keď sa matke posťažovala, dostala odpoveď, že „Marilyn Monroe by to ako Norma Jean nikam nedotiahla“. Jedenásťročné dievča z toho muselo mať zmätok v hlave. Fiona bola pod ustavičným tlakom a myslím, že sa toho doteraz celkom nezbavila. „Tess, to si ty?“

Práve som zdolala schody a ešte stále lapám po dychu. Otváram dvere do bytu a zo spálne začujem hlasné zvuky.

„Prečo? Čakáš niekoho iného?“ spýtam sa a nedbanlivo pohodím kabelku na stolík v predsieni. Náš škoricovohnedý kocúr Blško príde ku mne, začne sa mi obtierať okolo nôh a nahlas pritom pradie. Vezmem ho na ruky a keď ho škrabkám pod bradou, preblesne mi hlavou: Och, nie! Možno pozvala na oslavu aj niektorého zo svojich posledných priateľov.

Bleskurýchlo si predstavím zoznam chlapíkov, ktorí sa v posledných mesiacoch premleli v našom byte: diplomat Karl, ktorý meral takmer dva metre a strašne si udrel hlavu, keď vchádzal do kuchyne; Gavin, ktorý písal básne a trval na tom, že ich zarecituje; Carlos zo Španielska, ktorý vzal Fionu na večeru, potom fajčil trávu na gauči a vzápätí zaspal...

Už si všetkých ani nepamätám. Fiona niekoľko rokov randila tradičným spôsobom, ale bezúspešne. Nedávno však objavila zoznamku na internete a teraz berie chlapov útokom.

Napnem uši, či počujem odpoveď, ale nič.

Och, Bože, nehovorte mi, že jeden z nich je nebodaj už tu. Nebolo by to prvýkrát, čo prídem domov a v kuchyni nečakane narazím na polonahého chlapíka v trenírkach.

„Fi...“ začnem opatrne. Napnem uši a čakám, že z jej spálne budem počuť veď viete čo. Počujem len šuchotanie. Vykuknem spoza rohu a dívam sa cez chodbu. „Si... hm... môžem ísť ďalej?“

Vzápätí počuť tupý náraz a vtom sa dvere náhle rozletia.

„Tadááá!“

Blško zdesene zamraučí a celý vyplašený mi vyskočí z náručia. Namiesto očakávaného chlapa v trenírkach stojí predo mnou Fiona prezlečená za zdravotnú sestru.

„Čo na to povieš?“ Trochu sa zakníše na závratne vysokých opätkoch. „V tomto idem dnes na večierok,“ pokračuje a hravo sa dotkne bieleho čepca, ktorý má na hlave. Nasadila si ho na blond vlasy, má ich teraz nakulmované a nalakované farebným lakom.

Viem, že práve dokončila článok venovaný starostlivosti o vlasy. Píše v ňom, že nastal čas „odložiť všetky farby a stylingové výrobky a prejsť na prírodný štýl“.

„A čo tvoj kostým?“ pýta sa ma nedočkavo.

Chvíľu sa na ňu uprene dívam, začínam si spomínať, čo mi o tom večierku vravela: „Bude to na terase s ohromným výhľadom... šampanské bude tiecť potokom... a treba prísť v nejakej maske...“

Nálada mi klesne na bod mrazu.

„Hádam si nezabudla na ten kostým?“

„Nie, nie, ale –“ spustím, ale vzrušene mi skočí do reči.

„Tak poď, už ma toľko nenapínaj, v čom pôjdeš?“ Obráti sa, skontroluje svoj výzor vo vstavanej mikrovlnke a nanesie si ďalšiu vrstvu lesku na pery.

„Veď si ma v tom už videla, dám si džínsy. Myslím, že si to aj tak nikto nevšimne –“ presviedčam ju, vyzlečiem si kabát a prevesím ho cez operadlo stoličky.

„Tess!“ vydýchne a prudko sa obráti ku mne. „Nemôžeš ísť v džínsoch! Na Silvestra!“

„Čo je zlé na tom prísť na silvestrovskú zábavu v džínsoch?“ bránim sa. Fiona sa na mňa výhražne zadíva. Tento jej výraz už poznám. Rovnako sa dívala minulú zimu na opravára, keď nám povedal, že bojler nemôže opraviť hneď a „Sorry, kočky, ale budete sa musieť trochu otužovať, kým nezoženiem náhradnú súčiastku“. Nič na to nepovedala – a ani nebolo treba. Len sa na neho takto pozrela.

Stačí povedať, že opravár u nás strávil celé popoludnie. Najprv náš staručký bojler rozobral a potom ho znova poskladal. Fiona si ešte ten večer mohla dopriať poriadne dlhý horúci bublinkový kúpeľ.

„Ty predsa musíš mať masku,“ namietne. „Je to maškarný večierok.“

Zrazu zacítim príležitosť a pokúsim sa ju využiť.

„Áno, máš pravdu,“ prikývnem smutne. „Ibaže ja nemám nijakú masku, takže bude lepšie, ak tam nepôjdem. Aj tak teraz nemám náladu na podobné večierky...“

S úľavou si predstavím, ako ostanem doma sama s Blškom pri televízore. Pri tej myšlienke sa ma zmocňuje takmer závrat.

Ale len na chvíľu.

„Nezmysel. Mala by si ísť,“ presviedča ma, odráža moje námietky a máva pritom tyčinkou na pery. „Máš depku. Na večierku sa budeš cítiť oveľa lepšie.“ Povzbudivo sa na mňa usmeje.

„Nemám depku, ale zlomené srdce,“ zdôrazním.

Úsmev na tvári jej pohasne a zatvári sa účastne. „Och, Tess, musíš prestať myslieť iba na Seba. Potrebuješ na neho zabudnúť. Musíš si povedať, že už pre teba neexistuje. Už sú odvtedy mesiace ...“

„Nie sú to mesiace, prešli len dva mesiace, jeden týždeň a tri dni... alebo tak akosi,“ dodám a snažím sa, aby to vyzeralo, že si tým nie som celkom istá. „A nesmútim za ním. Iba mi chýba, to je všetko.“

„To je normálne,“ povie a stisne mi ruku. „Viem, ako sa cítiš, zažila som to. Pamätáš sa, aké to bolo, keď sa so mnou rozišiel Lawrence?“

„To nemôžeš porovnávať – veď ste sa stretli len dvakrát.“

„Ale stačilo to na to, aby mi zlomil srdce,“ povie a zatvári sa zronene.

„Fiona, ty si mala zlomené srdce len raz – vtedy, keď nemali tvoje číslo vo výpredaji u L. K. Bennetta,“ poviem.

Niežeby Fiona nemala žiadne city, ale čo sa týka pokazených vzťahov, depku má maximálne dvadsaťštyri hodín, počas ktorých si vymaže všetky esemesky a v špajzi zje všetko, čo vidí. Napokon si zacvičí pri DVD Tracy Andersonovej, zmení si na Facebooku status na slobodná a začne byť znovu online.

„Vieš, Tess, lásku nemožno merať časom,“ okomentuje to, akoby zhltla všetku múdrosť sveta. Asi prepočula moju predošlú poznámku. „Existuje predsa láska na prvý pohľad.“

„To nie je láska, ale vášeň,“ opravím ju a myslím pritom na jej dve schôdzky s Lawrenceom. Ak si dobre pamätám, strávili ich zväčša v posteli.

„Mám ešte jeden kostým, môžem ti ho požičať,“ ponúkne sa a opäť ignoruje moju poznámku. „Je mi trochu tesný, zdá sa, že tá thajská polievka sa míňa účinkom. Pribrala som takmer dva kilogramy.“ So zdesením sa zadíva na svoje brucho. Prudko ho vtiahne a vystrčí pritom hrudný kôš, takže jej dekolt vyzerá ešte plnší než predtým. „Ale tebe padne ako uliaty,“ dodá a provokatívne sa pritom na mňa pozerá.

„Čo je to za masku?“ spýtam sa opatrne.

„Určite sa ti bude páčiť! Je to sexi mačička!“ povie a radostne sa usmeje.

Srdce mi oťažie. „Ako môže byť mačička sexi?“ zakvílim, ale už vo chvíli, ako tú otázku vyslovím, je mi jasné, že to nechcem vedieť.

Prv než mi stihne odpovedať, zazvoní jej BlackBerry a Fiona sa za ním načiahne na stole. „Pippa, srdiečko,“ povie vzrušeným hlasom a pokračuje tým svojím nóbl tónom. „Ako sa máš?“

Pippa je jedna z jej nových snobských priateliek, s ktorými sa minulé leto zoznámila na medzinárodnej akcii venovanej pólu. Fiona o tom písala článok – zrejme o tom, že „pólo je nový pilates“ – a Pippa a jej kamošky tam boli preto, že sa priatelia s členmi kráľovskej rodiny, ktorí sa na tom podujatí zúčastnili. Pippa chodila s princom Harrym. Alebo pozná dievča, ktoré chodilo s princom Harrym. Tak či tak, Fiona je s ňou stále v kontakte a hoci to nie je bohviečo, aspoň sa z jej Normy Jean stáva Marylin Monroe.

„Jasné. Už sa neviem dočkať. Prídu aj Tiggy a Rizzle?“

Je to jedna z vecí, ktoré som si všimla na Fioniných nóbl priateľkách. Ani jedna z nich nemá normálne meno. Všetky znejú, akoby vypadli z nejakej karikatúry alebo kresleného vtipu. Dokonca ani Fiona nie je pri nich obyčajná Fiona – volajú ju jednoducho Fifi. Nedávno jej zvonil mobil, práve keď sa kúpala. Keď som to vzala, z mobilu sa ozvala Pippa a pýtala si Fifi. Najskôr som si myslela, že je to omyl.

„Vianoce?“ zatrilkuje Fiona. „Jeden deň som strávila s mamičkou a oteckom.“

S mamičkou a oteckom? Fiona bez váhania premenuje svojich rodičov Johna a Liz z matky a otca na „s mamičkou a oteckom“?

Omráčene ju sledujem. Pohadzuje blonďavými vlasmi a švitorí, že „je nádherné stráviť nejaký čas na vidieku“.

Mimochodom, jej rodičia bývajú v meste Kent a majú dom s hrubou omietkou v radovej zástavbe.

Pretiahnem sa popri nej a napustím vodu do varnej kanvice. Pokojne oželiem chuťovky aj šampanské, práve teraz mám chuť na hrnček teplého čaju a čoko piškóty. Nedávno som si kúpila nové balenie... Postavím sa na špičky a začnem sa prehrabávať v príborníku, kým tie dve pokračujú v rozhovore.

„Presne tak, aj ja to mám rada. Priam zbožňujem dlhé prechádzky na čerstvom vzduchu.“

Držím sa, aby som sa nepustila do smiechu. Fiona a čerstvý vzduch! Iba ak je vylepšený vôňou sviečky a ľahkých marlboriek. A čo sa týka dlhých prechádzok...

Hodím očkom na jej závratne vysoké opätky. Fiona meria sotva stošesťdesiat centimetrov a čo jej príroda nedopriala na výške, to sa snaží napraviť vysokánskymi opätkami. Ako jediná medzi mojimi známymi bráni Victoriu Beckhamovú. Nazýva ju svojou spriaznenou dušou. Faktom je, že som ju raz cez víkend pristihla, ako listuje v starom čísle Hello! a kútikom oka som zahliadla, ako sa díva na Victoriu v absurdne vysokých ihličkách. Nevšimla si, že som tam. Zrazu len počujem, ako si zhlboka vzdychne a šemotí: „Cítim, že to bolí, Victoria, naozaj to cítim,“ a solidárne pohladila Victorii otlačené nohy.

„OK, super! Nemôžem sa dočkať, kedy ťa uvidím. Ešte musím mojej spolubývajúcej pomôcť s výberom kostýmu,“ a vrhne na mňa ten svoj pohľad. Pre istotu sa ukryjem za balíček čoko piškót. „Tak čau, čau.“ Ešte jej pošle cez svoj BlackBerry množstvo vzdušných bozkov, ukončí hovor a obráti sa ku mne.

„Och, netvár sa ako na pohrebe!“ Bez výstrahy prejde od témy ako bolo na vidieku späť k Silvestru a vytrhne mi z ruky balíček keksov. „Ide sa na to! Bude z teba perfektná sexi mačička!“

„Ale ja nechcem vyzerať ako sexi mačička,“ zamrnčím a schmatnem hrnček s čajom, aby mi nevzala ešte aj ten.

„Dnes je Silvester,“ povie neoblomným tónom. „Nemáš na výber.“

Spočiatku to vyzerá ako vyrovnaný boj a chvíľu som dokonca presvedčená, že sa nenechám prehovoriť.

Ale Fiona dokáže človeku pekne nahnať strach a v tomto kostýme sestričky jej to ide výborne.

„Tak dobre,“ zdvihnem ruky na znak rezignácie a vstanem od stola. „Vzdávam to.“

„Vedela som, že pôjdeš,“ povie spokojne. „Pohnime sa, objednala som taxík.“ Dotlačí ma až do mojej izby, potom zmizne vo svojej a vzápätí sa zjaví s priliehavým čiernym overalom a s párom bláznivo vyzerajúcich ušiek. „Silvestrovská zábava je ten najlepší liek na zlomené srdce. Dobre sa zabavíš a to ti pomôže zabudnúť na Seba.“ Podáva mi kostým a rýchlo ma objíme. „Ver mi, zajtra ráno sa zobudíš s pocitom, že sa nič také nestalo.“

3. kapitola

Čo sa týka Silvestra, mám o ňom svoju teóriu. Ľudia na celom svete vtedy oslavujú posledný deň roka. Má to byť najlepšia a najzábavnejšia noc za celý rok, plná bláznivých žartov a neutíchajúcej zábavy. Napríklad takej, akú nám pripravil Prince a jeho priatelia v dvojalbume 1999. Ľudia sú vzrušení, vopred sa tešia, ako si to užijú a očakávajú od toho priveľa. Ale kde je napísané, že sa vtedy musíme zabávať všetci?

Úprimne povedané, trochu mi to pripomína stratu panenstva.

Čo sa stane, ak sa práve vtedy nechcete zabávať? Čo ak to nie je také dobré, ako sa zdá a keď zábava graduje, nemôžete si pomôcť, ale musíte si povedať: „A to je všetko?“ A ešte si o sebe začnete myslieť, že nie ste celkom v poriadku.

(Keď tak o tom premýšľam, naozaj je to rovnaké ako prísť o panenstvo.)

Okrem toho mám vážne podozrenie, že si to v kútiku duše myslí každý. Nezáleží na tom, či tancuje hoki poki na Trafalgarskom námestí, opíja sa v newyorskom klube alebo šalie na pláži v Goe. Milióny ľudí na celom svete iba predstierajú, že sa zabávajú. Dohromady je to len jedno veľké sprisahanie.

Možno je moja teória chybná a v skutočnosti sa všetci ostatní dobre zabávajú, napadne mi pri pohľade na veľmi opitú Máriu Antoinettu. Zdá sa, že sa výborne baví pri nekonečne dlhom bozkávaní chlapíka v kostýme Elvisa Presleyho. Ak je tu niekto celkom mimo, som to ja.

O hodinu sa už nachádzam v Chelsea v jednom z obrovských bielych štukových domov. Vo vnútri to vyzerá ako vystrihnuté z časopisu: v mramorovej vstupnej hale tróni rozprávkový vianočný stromček, v kozube blkoce oheň a z veľkolepej miestnosti vyzdobenej tisíckami blikajúcich farebných žiaroviek možno vyjsť na rozľahlú terasu.

Zábava je už v plnom prúde. Hneď po našom príchode sa na Fionu vrhol Dan, jej predchádzajúci frajer z KindredSpiritsRU. Vystopoval si ju v kyberpriestore a teraz ju drží ako rukojemníčku v rohu kuchyne. Po niekoľkých neúspešných pokusoch o zdvorilostnú komunikáciu to vzdám a zostanem stáť sama v obývačke. Nikoho tu nepoznám, ale snažím sa vyzerať nad vecou a tváriť sa, že sa nič nedeje.

Časy, keď som v takýchto situáciách predstierala, že esemeskujem, mám už za sebou.

Okolo mňa prechádza čašník a nesie podnos plný pohárov so šampanským. Schmatnem jeden pohár a polovicu z neho na dúšok vypijem.

„Smädná, však?“ zaškerí sa na mňa čašník so silným austrálskym prízvukom.

„Tak nejako,“ usmejem sa na neho. Som vďačná za každý náznak priateľstva. Chcem sa s ním dať do reči, ale kým otvorím ústa, zmizne v dave aj s podnosom.

Vysrknem zvyšok šampanského, poobzerám sa okolo seba a hľadám, s kým by som sa dala do reči. Prišla som sem, snažím sa mať dobrú náladu a začleniť sa medzi ostatných, ale hoci sa snažím, ako najlepšie viem, vôbec sa mi nedarí. Určite k môjmu neúspechu prispieva aj tento outfit. Fiona ma presviedčala, že všetci prídu v maskách, a preto musím medzi nich zapadnúť. Lenže ako, keď mám na sebe priveľký overal a na hlave nasadený pár bláznivo vyzerajúcich ušiek?

A tie mačacie fúziky, ktoré mi namaľovala na tvár očnou linkou, na tie sa neodvážim ani pomyslieť! Naliehala, aby som si pripla ešte aj chvost, ktorý zhotovila z vianočnej reťaze.

Premýšľam, ako sa čo najľahšie dostanem k ďalšiemu poháru šampanského, skôr ako umriem od hanby z toho, že si všetci môžu obzerať môj zadok. Našťastie, zrazu sa z kuchyne vynorí Fiona. „Prepáč,“ udýchane sa mi ospravedlňuje. „Nemohla som sa odtiaľ dostať. Stále mi tvrdil, že my dvaja sme spriaznené duše.“

„Pokiaľ viem, mali ste len jedno rande a dopadlo to hrozne.“

„Ešte horšie!“ urobí grimasu. „Tvrdil mi, že nepije, nefajčí a je ešte stále panic!“

„Potom si pre neho tá pravá,“ skonštatujem pobavene.

„Veď práve o to ide,“ odpovie namrzene. „Ustavične mlel čosi o tom, že naše profily sú zhodné na deväťdesiatdeväť percent, a ako nedokáže pochopiť, prečo s ním nechcem ísť von, keď nám v počítači vyšlo, že sme spriaznené duše.“

Prerušia nás hlasné výbuchy smiechu. Obrátime sa smerom k terase, stojí tam skupinka dievčat. Všetky majú pušapky, na nich sieťované tričká, traky a posilňujú sa hlbokými dúškami šampanského. Uprostred hlúčika stojí kostnatá blondína s pretiahnutou konskou tvárou. Na sebe má červenú masku diabla.

„Pozri, to je Pippa a jej kamošky,“ povie Fiona a tvári sa prekvapene. „Asi nevie, že som tu.“

Obzriem sa a zmocnia sa ma pochybnosti. Hoci sa ešte nepoznáme, Pippa pôsobí na mňa ako typ človeka, ktorému môže byť s výnimkou vlastnej osoby všetko ukradnuté. Dokonca aj to, že je tu Fiona.

„Aha, má tam spoločnosť, zrejme preto si ma nevšimla,“ povie rýchlo, ale vôbec to neznie presvedčivo. „Poď, predstavím ťa, určite sa ti bude páčiť!“ Kým stačím zaprotestovať, Fiona ma objíme okolo ramien a nadšene ma vedie von na terasu.

„Čaute, baby,“ zavlní sa, keď sa pomalým krokom blížime ku skupinke. Dievčatá sa rozostúpia a prezerajú si ma podozrievavými pohľadmi. Zdá sa, že Fiona si to nevšimla. „Tess, toto je Lolly, Rara a Grizzle,“ predstavuje ich s radostným úsmevom na tvári a ukazuje na ne rovnako, ako keď vám v telenákupe ponúkajú ohavný výrobok a snažia sa vás presvedčiť, že je to vec, bez ktorej nemôžete žiť.

Čudné.

Vymeníme si zdvorilé ahoj-ahoj-ahoj-ahoj.

„A toto je Pippa!“ oznámi víťazoslávnym tónom. Chcelo by to už len slávnostný úder na bubon.

Pippa sa ku mne nakloní a pobozká ma na obe líca. Pritom ma zvedavo skenuje pohľadom. „Tess, už som o tebe tóóľko počula,“ zahrkúta a usmeje sa na mňa falošným úsmevom. Rovnakým, ako je ona sama. „To je fantastické! Konečne ťa spoznávam!“

„Veľmi ma teší. Aj ja som už o tebe veľa počula.“ (Je to pravda, Fiona mi totiž tú historku o princovi Harrym povedala už niekoľkokrát...)

„Vieš, že Pippa navrhuje šperky?“ pokračuje Fiona. „Nie je to úžasné?“

„Hm... áno,“ prikývnem. „Úžasné.“

„Pozri, sama si navrhla tento prsteň!“ Fiona ukáže na Pippin prst. Je na ňom čosi, čo vyzerá, akoby to práve vypadlo z luskáčika na orechy.

„To je smaragd,“ povie Pippa akoby nič. „Päť karátov. Je absolútne bezchybný.“

S úžasom sa ešte raz pozriem na prsteň. Tento obrovský kus zeleného skla je pravý?

„Všetky kamene mám z Raji,“ pokračuje bezstarostným tónom. „Tento bol pôvodne v jednom starožitnom náhrdelníku a ja som ho opracovala.“

„Raji? To je ten zlatník na Vysokej ulici vedľa Putney Station?“

„Rajasthan v Indii,“ povie a díva sa na mňa ako hlupaňu.

Cítim, ako mi krv vbehla do líc.

„Myslím si, že je úžasne vzrušujúce občas pustiť to dizajnérstvo z hlavy, niekam vyraziť a poriadne si to užiť.“ Vzdychne si a zhlboka sa napije šampanského.

„Viem si to predstaviť,“ pritakám jej a pokúšam sa predstaviť si, aké je to únavné vyrábať celé dni takéto smaragdové prstene – a nemať pritom úspech. „Och, to časté lietanie do Indie a nazad. Mňa unavuje aj cesta do práce, a to len prejdem pešo cez Hammersmithský most.“

Fiona si všimne sarkastický tón v mojom hlase a nervózne na mňa pozrie. Ale Pippa je voči tomu imúnna.

„Presne! Máš pravdu!“ povie nadšene. „Cesty lietadlom veľmi dehydratujú pleť. Moja tvárová kozmetička mi večne hovorí“ – nahodí prísny tón – „Pippa, myslite na svoje póry!“

Ozve sa súhlasný mrmlot a ktorési z dievčat jej povzbudivo stisne rameno.

„A tak radšej uvažujem o tom, že založím útulok pre zvieratá a budem sa venovať tým opusteným chúdencom.“

„Pips, ty si neskutočná, čo sa týka zvierat,“ povie Grizzle. Alebo to bola Lolly? Akosi ich neviem rozlíšiť: všetky sú blondíny, veľmi štíhle a všetky majú na sebe pušapku.

„Aj náš kocúr je z útulku!“ oduševňuje sa Fiona. Chce sa zapojiť. „Volá sa Blško.“

„Skutočne? Aké rozkošné!“ nadchýna sa Pippa. „Ale zrejme ide o nejaké menej domestikované zviera.“ A usmeje sa, akoby to ani nestálo za reč.

Vidím, ako Fione spadne sánka. Och, táto Pippa je príšerne povýšenecká snobka. Nechápem, prečo sa s ňou Fiona kamaráti. Z nejakého dôvodu však Fione imponuje.

„Mamička chová lámy a čo sa týka koní, ich chov mám v krvi. Staré zablchavené mačky – to naozaj nie je nič pre mňa.“ Zachichoce sa, zvyšné členky jej partie sa k nej pridajú a híkajú ako somarice.

Zrazu mám pocit, že sa ich musím oboch zastať. Blška aj Fiony.

„To je dosť pokrytecké,“ namietnem s nevinným úsmevom.

V tom momente sa prestanú smiať a väčšina z nich sa už len nervózne zachichoce. Fiona sa zatvári zdesene, lebo Pippa sa obráti ku mne a díva sa na mňa, akoby ma videla po prvý raz. Oči sa jej zúžia, keď na mňa vybrechne: „Čo si to povedala?“

„Nič zvláštne, iba to, že ma fascinuje, keď...“ spustím bezstarostným tónom, ale Fiona ma naschvál preruší a takmer ma pritom zhodí na zem.

„Tess, pozri sa, máš prázdny pohár,“ povie ostrým tónom. „Ideme si pohľadať niečo na pitie.“ Schmatne ma za lakeť a ženie ma dnu. „Prepáč,“ poviem jej, keď sme už dnu. „Viem, že Pippa je tvoja priateľka, ale musela som sa zastať Blška. Aj teba,“ dodám potichu.

„Ona to tak nemyslela, je už raz taká. Je len trochu plachá, to je všetko,“ povie Fiona na jej obranu.

„Plachá?“ zopakujem neveriacky. „Ak je Pippa plachá, potom je rovnako plachá aj Lady Gaga.“

Vrhne sa k čašníkovi s plným podnosom šampanského a predstiera, že to nepočula. „Dva poháre, prosím.“

„Ja si už nedám, bude lepšie, ak pôjdem domov,“ skočím jej do reči.

Fiona sa ku mne prudko obráti s pohárom v oboch rukách a vyleje pritom trocha šampanského. „Chceš ísť domov?“ skríkne. „Nebudeš ani pri tom, keď bude odbíjať polnoc? Nemôžeš predsa odísť, kým neprivítame Nový rok!“

„To je len taká predstava,“ pousmejem sa nad tým.

Vyzerá taká skľúčená, až ma to zamrzí. Nie je to jej vina, že sa tu nezabávam. Akokoľvek sa budem snažiť, zlomené srdce a silvestrovská zábava jednoducho nejdú dokopy.

„Prepáč,“ ospravedlňujúco pokrčím plecami, „ale myslím, že by som to nezvládla. Určite by som o polnoci nemala koho pobozkať.“

„Môžeš pobozkať mňa,“ ponúkne sa a myslí to smrteľne vážne. „Pravdaže, nie na pery.“

„Ďakujem ti pekne, je to od teba veľmi milé,“ poviem s predstieranou vďačnosťou. „Mám ťa síce rada, ale nie až natoľko.“

„To je v poriadku, beriem to,“ pokrčí ramenami a priloží si k perám pohár šampanského. Párkrát sa zhlboka napije a potom ma štuchne popod rebrá. „Tess, len tu pekne zostaň a daj si z tohto šampusu,“ snaží sa ma uvariť a zamáva mi pred nosom pohárom šampanského. „Dáme si do nosa a zabavíme sa.“

Zakaždým, keď sme sa s Fionou pripili, cítila som sa fajn – samozrejme, okrem tej opice v nasledujúci deň – ale dnes večer na to nemám chuť. Aj keď tu šampanské tečie potokom.

„Inokedy,“ poviem a pokrútim hlavou.

„Je ti jasné, že teraz na Silvestra nezoženieš taxík,“ ďalej ma spracúva. „Takže tu budeš musieť zostať.“

Zrazu si všimnem na ulici svetlá blížiaceho sa taxíka. Vystúpia z neho poslední oneskorenci. Lepšie načasovanie by nik nevymyslel. Je to taxík pre mňa.

„Fiona, prajem ti dobrú zábavu a môžeš si aj vypiť. Máš to dnes príkazom,“ dám jej spolu so štuchancami posledné inštrukcie, prv než stihne zaprotestovať. „Mimochodom, myslím, že si padla do oka Henrichovi Ôsmemu.“ Ukážem cez celú miestnosť na mladíka s falošnou dlhou červenkastou bradou, oblečeného v krátkych nohaviciach a plášti olemovanom umelou kožušinou.

„To vraveli aj Anne Boleynovej a vieš, ako napokon dopadla,“ ohŕňa nosom, dopije svoj pohár a odchlipne si aj z môjho.

Potom sa na neho zadíva cez celú miestnosť.

Žmurkne na ňu.

„Prečo nie, možno by to stálo za pokus,“ povie Fiona. Všimnem si, ako sa vystrie a vtiahne brucho. Nechám ju flirtovať a vybehnem von k čakajúcemu taxíku.

4. kapitola

„Ahoj, Blšiačik, už som doma.“

Niečo je naposlednom dni vroku pozitívne: všetci sa kdesi zabávajú, cesty sú úplne prázdne, amne preto netrvá dlho dostať sa domov. Zamknem zasebou dvere avyzujem si ihličky.

Je úžasné byť zase doma. Bosky prejdem dokuchyne azapnem varnú kanvicu. Vkuchyni je neporiadok, ales upratovaním je narade Fiona. Minulo sa nám mlieko, zistím, keďotvorím chladničku azbadám napoličke prázdnu fľašu.

Vravím prázdnu, hocina spodku ešte trochu zostalo. Je odFiony milé, žemi vždy nechá aspoň zopár kvapiek, abynepadla vina zvypitia zásob naňu. „Ale veď som ti tam trochu nechala,“ zašemotí, keďjej vyčítam, žeztej fľaše sa dá vycediť lenzopár kvapiek.

Vyhodím fľašu dorecyklovaného odpadu ahľadám vpríborníku niečo, dočoho nejde mlieko. Nájdem bylinkové čaje, tie sú tu všakskôr naozdobu než napitie. Fiona ich vyberie vždy, keď„má hostí“. Vtedy ich vystaví spolu sosviečkami značky Dyptique askutočnou špecialitkou – džemami, ktoré dostala asi predštyrmi rokmi naVianoce vluxusnom darčekovom košíčku. Raz som jeden omylom takmer otvorila, keďsa nám minul náš obyčajný džem zTesca.

Nikdy nato nezabudnem. Fiona poskakovala vkuchyni vosvojom hodvábnom kimone apripomínala pritom tigra zfilmu Tiger adrak. Ten sa najprv prikrčil avzápätí skočil. Zvrieskla aprv než som stačila otvoriť nožom viečko napohári džemu zbazového kvetu spridaným koňakom, vytrhla mi ho zrúk. Nežartujem, naozaj mi nebolo vtedy všetko jedno.

Čože to vidím? Medzipŕhľavou avrecúškami slopúchovým koreňom zahliadnem fľašu čohosi, čovyzerá celkom ako–

Moja prvá pomoc – fľaša tequily.

Triumfálne si ju premeriavam. Celkom som naňu zabudla. Keďmi ju sir Richard daroval minulý rok nanarodeniny, odložila som ju dopríborníka. Niežeby som nemala rada tequilu, alezvyčajne keďmám doma chuť napohárik, otvoríme si jednoducho sFionou fľašu vína anezabíjame čas mixovaním koktailov. Dívam sa nafľašu.

Povedala som zvyčajne. Dnešný večer je iný. Výnimočný. Je Silvester. Mám zlomené srdce asom sama doma. Ešte vždy mám nasebe ten mačací sexi kostým.

Dočerta ajs bylinkovým čajom. Dnešný večer si žiada viac. Niečo, čomá grády.

Aby sa to vôbec dalo piť, potrebujem soľ acitrón. Toľko ešte viem. Pozriem sa nanašu úbohú náhradu misy sovocím. Mysleli by ste si, žekeďmá Fiona vnovinách nastarosti témy zdravého životného štýlu akrásy, bude sa nám stôl prehýbať podzásobami exotického ovocia. Zmisky sa namňa smutne dívajú dva sčerneté banány azelenkasté jabĺčko Granny Smith. To je už také scvrknuté, žeby ho mohli vystavovať vBritskom múzeu. Nenájdem soľ. Aničistý pohár.

To nič, pomyslím si, zvesím zostojančeka svoj hrnček snápisom Len pokoj aideme ďalej a nalejem si zapohárik. Vlastne to je skôr zaštyri poháriky, pomyslím si, dívajúc sa nadno hrnčeka. Odchlipnem si. Stresnutím položím džbánik nakuchynskú linku, strasie ma. Tequila je akoohnivá voda, páli až kdesi vžalúdku. Bŕŕ. To je sila. Človek si pritom parádne zresetuje hlavu. Ešte zopár pohárikov abudem taká doriadená, ženebudem vedieť, akýje dnes deň.

To nemá chybu.

Ešte raz si zhlboka odpijem zhrnčeka azamierim dosvojej izby. Pôvodne to bola obývačka, aleFiona má vbyte lenjednu spálňu. Keďsom sa knej prisťahovala, zobývačky sa stala moja izba. Vyhovuje nám to, lebokuchyňa, je dosť veľká. Vizbe mám ajvlastný prenosný televízor, ktorýzvyčajne sledujem zpostele, anechýba mi tu dokonca anikozub.

Napadne mi, žesi vňom zakúrim. Pravý ohník vždy poteší. Položím dokozuba palivové drevo achvíľu sa babrem spokrčenými novinami. Tento trik ma naučil starý otec ešte vdetstve, atak už ochvíľku vkozube veselo pukoce ohník. Teším sa, žesom taká šikovná. Môžem si zapáliť ajsviečku! Škoda, sviečka smojou obľúbenou vôňou sa mi už minula.

Dočerta. Keďju hádžem dokoša, dostanem nápad, alehneď ho ajzavrhnem. Nie, to nemôžem urobiť. Fiona by ma zabila.

Nikdy to nezistí, našepkáva mi opitý rebelantský hlások vmojej hlave. Môžeš ju tam vrátiť, prv než to Fiona zistí. Veď si ju vlastne lenpožičiaš.

Za normálnych okolností by sa vmojej triezvej hlave nikdy nezrodil podobný nápad. Požičať si „Dyptique“, akoju Fiona úctivo nazýva, je to isté, akokeby som si požičala korunovačné klenoty. Inak povedané, je to niečo, čosa nesmie. Dyptique je vystavená vchodbe namalom rohovom stolíku vedľa bielej orchidey aadresára, ktorýFiona dostala naakejsi prezentačnej akcii.

Zdravý rozum ma momentálne opustil. Popohári šampanského advoch veľkých tequilách sa mi nápad sosviečkou zdá byť prekliato dobrý. Aešte treba zlikvidovať zbytočne plný balíček čoko piškót, uvedomím si, acelá šťastná odhopkám dokuchyne. Vzápätí sa vraciam spašovaným tovarom. Prežúvam piškóty azapálim si ktomu voňavú sviečku Diptyque. To je ono. Dokonalosť sama.

Vdychujem drahocennú vôňu fíg aotočím sa chrbtom kukozubu. Vkozube blkoce ohník, sviečka príjemne horí avo vnútri cítim príjemné teplo. Je to nádherné. Príjemné. A také romantické.

Želám si, abytu bol Seb.

Bum. Opäť ma to zasiahne. Dlhší čas som naneho nemyslela, no teraz som si náhle spomenula aten pocit je taký intenzívny, až mi vyráža dych. Cítim, akoma pália oči, atak sa radšej snažím upriamiť svoju pozornosť inam. Vezmem ovládač azapnem telku. Nebudem plakať, prikazujem si vduchu. Nerozplačem sa.

Snažím sa sústrediť natelevíziu. Dávajú klasický silvestrovský program: predLondýnskym okom stojí reportérka, vstriebristých šatách ju očividne striasa odzimy, no tvári sa, žeje vpohode... šťuk... starý čiernobiely film... šťuk... silvestrovská šou Joolsa Hollanda... šťuk... iná reportérka, tentoraz naopačnej strane Atlantiku, „Napriek tomu, žedoNového roka nám zostáva už lenniekoľko hodín, tu vNew Yorku sme pripravení privítať ho...“

Sedím nakraji postele asledujem, akokamera zaberá neónmi žiariace námestie Times Square, zaplnené davom bláznivo jasajúcich návštevníkov. Vzápätí sa obraz zastaví priusmievajúcom sa páriku.

„... a už máme predsebou Tiffany aBrandona, ktorýsa dnes večer zoberú tu, priamo naTimes Square!“

Ó nie, toto nemusím. Rýchlo prepínam kanály asom späť prireportérke, ktorej priLondýnskom oku odmŕza zadok.

„Spolu somnou je tu ajdocent Andrew Cotter, ktorýsa venuje odboru kultúrne štúdiá. Porozpráva nám otom, aké tradície arituály sa vjednotlivých častiach sveta spájajú sposledným dňom vroku.“

V zábere je teraz Andrew, nižší plešivejúci chlapík strblietavou čelenkou, naktorej mu poskakujú ušká. Predpokladám, žeje to súčasť jeho silvestrovskej masky. Dúfam.

„Andrew, povedzte mi, akosa dnes oslavuje inde vosvete?“

„Nuž, Kerrie,“ začne žoviálnym tónom, „Dáni naSilvestra dávajú priateľom rozbité taniere, obyvatelia Venezuely nosia prešťastie žltú spodnú bielizeň...“

„Žltú spodnú bielizeň!“ zachichoce sa reportérka. „Andrew, máte ju teraz ajvy?“

„Samozrejme, žemám, Kerrie,“ žmurkne naňu. „A vy?“

„Nevedela som otom zvyku!“ povie spredstieraným rozhorčením aobaja sa začnú roztopašne smiať. Redaktorka si vzápätí uvedomí, žeje vživom vysielaní aenergicky si odkašle.

„A samozrejme, tu voVeľkej Británii máme všetci nasebe silvestrovské masky! Pozrite sa spolu snami najeden znajlepších kostýmov tohto večera...“

Nasleduje prehliadka bláznivo prestrojených ľudí. Pripohľade nanich si odpijem ztequily.

Bláznivý kostým.

To nie je bohviečo, však? Mať nasebe žltú spodnú bielizeň aleborozbíjať taniere je podľamňa oveľa zábavnejšie, než sa promenádovať včiernom lycrovom kostýme mačičky suškami nahlave. Stiahnem si tie svoje ušká ahodím ich natoaletný stolík. Vraj sexi mačička. Pravdupovediac, vyzerám skôr akostará mačka. Keďsme už primačkách, kdeje vlastne Blško?

Zrazu začujem zvonku hlasné výkriky. Vyzriem zokna azbadám záblesk farebných svetiel. Je to ohňostroj. Musím nájsť Blška akamsi ho odpratať. Neznáša ohňostroje, má znich doslova hrôzu.

Už-už sa chystám poňom pátrať, keďvtom začujem tichučké zamňaukanie vychádzajúce spodpostele. Neisto sa spustím navšetky štyri (tequila mi pritom udrie do hlavy) anazerám podposteľ. Ztmy sa namňa uprene díva pár obrovských zelených očí.

„Ahoj, kamoško,“ zaliečam sa mu avystriem ruku, abysom ho dočiahla. Anisa nehne. Slabkami skrútenými podsebou sedí nehybne akosfinga. Vzdorovito sa namňa díva, akoby mi chcel povedať: „Ahoj, kamoška, nechaj ma tak, zostanem tu.“

Má nato právo. Anisa mu nečudujem. Sám si vybral, žebude podposteľou, rovnako akosom si ja vybrala, žezostanem naSilvestra doma.

Ešte raz ho pošteklím achcem sa postaviť. Vtom šere všakmoju pozornosť upúta čosi iné. Je to lepenková škatuľa. Znehybniem. Takmer som naňu zabudla.

Takmer, alenie úplne. Je tu ukrytá rovnako akoBlško.

Pichne ma prisrdci. Viem, žeby som ju tam mala nechať aignorovať ju. Postaviť sa asledovať televíziu, akoby som ju nikdy predtým nevidela.

Ale odjakživa mi robí problém posúdiť, čoje premňa dobré. Vytiahnem škatuľu spodpostele, soskríženými nohami sa posadím naovčiu podložku predkozubom apoložím balíček predseba. Naprvý pohľad nie je natej škatuli nič zvláštne. Aniby vám nenapadlo zvolať pripohľade naňu napríklad ta-dáá. Tak akoHarrison Ford vofilme Dobyvatelia stratenej archy. Narozdiel odneho, ja sa nechystám nadvihnúť vrchnák naškatuli aodhaliť tajomstvo ľudskej existencie. Je to lenstará škatuľa odtopánok.

A predsa...

Vo vnútri je čosi, čoje premňa veľmi dôležité. Badrahocenné. Je to môj vzťah soSebom.

to všakškatuľa plná spomienok naspoločne prežité chvíle. Napríklad takéto:

Vínna zátka

Zápalky

Brnkadlo

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Poďakovanie

Prvá kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola