Lukáš Cabala

Satori v Trenčíne

© Lukáš Cabala, 2020

Illustrations © Anna Cima, 2020

Design & Layout © Peter Gála, 2020

© Artforum, 2020

Vydanie publikácie z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia.

Ďakujeme Vám, že ste si kúpili túto knižku, lebo dobré príbehy žijú vtedy, keď ich čítame.

Kniha, ktorú držíte v rukách, vyšla aj vďaka nášmu spojeniu s 582 s.r.o.

Satori v Trenčíne

Lukáš Cabala

A potom sa na mňa zahľadí a šušlavo, ako úplný dement s rázštepom, mi povie: Ale môžeš si v tejto riti aj niečo krásne nájsť!

Lucia Piussi: Život je krátky, strana 102

Sára

Práve dolu vyberal poštu, keď parkovala pred vchodom. Nemohla ho zbadať, bola príliš sústredená. V šere vstupnej haly zostal stáť, v ruke pár neurčitých listov.

Zamával jej.

Otvorí jej dvere a ona ho objíme s pozoruhodnou prirodzenosťou, o akej Vincent môže iba snívať. Neváha jej povedať, že sa práve spamätáva z toho, ako dobre vyzerá. Sára to zjavne považuje za formalitu a pozíciu si nijako zvlášť neužíva. Vstúpia do výťahu, pomaly sa vezú na tridsiate druhé poschodie.

V byte si vyzlečie červený kabát, obzrie sa vpravo a vľavo. Vincent sa jej spýta, či sa práve chystá prejsť cez cestu, no ukáže sa, že len hľadá vešiak. Predvedie jej časť bývania.

Vezmú si zo špajzy víno a vojdú do obývačky. Majú v pláne pozerať film o jednej českej emigrantke, ktorá sa v Anglicku zamiluje do írskeho pesničkára. Ide o nezávislú snímku točenú na dve amatérske kamery a je v nej plno hudby. Vincent ju už videl päťkrát, čo zvyčajne nerobí.

V obývačke je jedno kreslo a gauč, obe s rovnakým vzorom akýchsi popínavých rozkvitnutých rastlín. Keď zbadá, že si vybrala kreslo, prudko ju zastaví slovami:

„Nesadaj si! Je čerstvo natreté!“

Sára sa prekvapene zarazí, potom sa zasmeje a spýta sa:

„A akou farbou, prosím ťa?“

„Veď vidíš, kvetinovou.“

Kašle naňho, zloží sa tam.

Kým Sára sleduje film, on si prehráva ich stretnutia. Nesmierne v ňom rezonuje dávna rozlúčka tesne pred jedným z jej odchodov do Francúzska. Tešil sa, že svoj posledný večer na Slovensku trávila s ním.

Zdala sa mu toho večera smutná. No zrejme len on tak vnímal jej situáciu. O chvíľu musela ísť na autobus, zastávka je kúsok od vchodu, a ráno o tretej ju mal úplne neznámy muž vyzdvihnúť na akomsi parkovisku. Našla ho na internete, na jednom turistickom fóre, kde ľudia oznamujú, že idú povedzme do Amsterdamu a majú dve voľné miesta. Ktovie, či to nebude nejaký čudák, na fotke jej veľmi sympatický nepripadal. Cesta trvá zhruba desať hodín. Vincent nerozumel, že sa nebojí. Má ju vyhodiť ďaleko od Lyonu a odtiaľ sa už musí dopraviť vlakom.

Vonku snežilo, no nemrzlo. Fúkal nepríjemný vietor a v tme sa črtali kopy špinavého snehu. Sára mala kabát, ktorý sa nezapínal v strede, ale viac na jednej strane a ešte k tomu šikmo. Vincenta tá úmyselná asymetria iritovala. Žlté svetlá za oknami autobusu mu pripadali ako magický realizmus, ktorý tak obľubuje nočné ulice juhoamerických metropol.

Prirodzene prešiel od jednej spomienky k ďalším. Raz sa prechádzali popri Váhu, ktorý je pre toto mesto tým, čím je Hudson pre New York. Alebo ju zavolal do kina, kam išiel s viacerými kamošmi. Sára však trošku meškala, a keď dorazila, začala sa zoznamovať s ostatnými, ktorí sedeli v uličke. Nemohla však vedieť, ktorý je posledný z tých, čo sú tu s Vincentom, a tak sa prihovárala aj úplne cudzím ľuďom. Vôbec nerozumeli, prečo im nejaká neznáma žena podáva ruku, predstavuje sa a bozkáva ich na líca.

Dolial jej víno. Počas pesničiek vo filme sa rozprávali akoby nič. Keď záverečné titulky mizli v hornej časti obrazovky, Vincentovi napadlo, že by mohli zájsť do jedného podniku, ktorý je v tomto mrakodrape. Vo štvrtky tam púšťali nu jazzové nahrávky a to bolo niečo, čo obaja radi počúvali. Presunuli sa na štyridsiate piate poschodie, sadli si k veľkému oknu a v miestach, kde výhľad nezakrývali iné výškové budovy Trenčína, videli v hlbokej diaľke vysvietené ulice a pomaly sa presúvajúce autá. Summer in Paris znelo vzduchom, akoby bolo prirodzenou súčasťou jeho zloženia. Každý svoj pohyb zlaďovala s hudbou, Vincent musel na chvíľu nasilu zavrieť oči. Videl stekať svoje slzy po jej kľúčnych kostiach.

Posunul ruku na stole bližšie k nej. Je možné, že to vnímala, no nezareagovala. Neprekvapilo ho to.

A Sára, už o dva dni, bude naspäť pri svojom priateľovi, ktorý zvláštnou náhodou vyzerá ako Glen Hansard. O pár rokov s ním otehotnie. Ktovie, čo bude potom. Mohli by sa, napríklad v päťdesiatke, zase takto sami spolu stretnúť. Lenže to by sa toho musel Vincent dožiť.

Medianeras

Po Sárinom odchode zostalo mesto akési prázdne. Aspoň z jeho pohľadu. Nebyť bolestí v krížoch, cítil by sa úplne sám.

Na prvých piatich fyzioterapeutických cvičeniach Vincenta usmerňovali striedavo traja ľudia – dve obyčajné ženy a jeden mladý športovec. Cítil sa pri nich tak trochu ako odľud. Bolo vidieť, že sú z celkom iného sveta než on. V čakárni mali popri bežných časopisoch jeden extra nechutný, konšpiračný. Nezdvihol sa a neodišiel, nemohol si to dovoliť. Prišiel sem po pomoc a nie určovať pravidlá, to mu bolo jasné. Okrem toho sa už stihol uviesť ako idiot, teda svojím typickým spôsobom. Vo vstupnom dotazníku uviedol v sekcii poisťovňa: Slovenská sporiteľňa. Došlo mu to až vtedy, keď sa ho pani z recepcie opýtala:

„Poisťovňa Všeobecná, však?“

„Áno,“ odpovedal trochu prekvapene, a až potom pochopil, že tam musel napísať nejakú hlúposť.

Každý nový tréner sa pýtal rovnaké veci. Akú má prácu, akému športu sa venuje, či prvýkrát robí niečo so svojím chrbtom a tak ďalej.

Až sa jedného dňa dostavil a po chvíli čakania ho na recepcii vyzdvihlo útle dievča. Zbytočne hádať vek, to Vincentovi nikdy nešlo, no už to, že o nej rád premýšľa ako o dievčati, niečo naznačuje. Zároveň však nie je vylúčené, že by mohla mať aj tridsať.

„Pán Karela?“

Prikývol. Ona sa usmiala a vyzvala ho, aby šiel za ňou. Jedna chodba, pravý uhol, druhá chodba, pravý uhol, tretia chodba a dvere na konci. Malá miestnosť, kde sa vyzul, odložil si telefón a peňaženku.

Na nič sa ho nepýtala. Len bola zvedavá, ktoré cvičenia sa už naučil, a chcela vidieť, ako ich robí, aby mohli pokračovať ďalšími. Práve pri nej si prial, aby sa zaujímala o jeho prácu aj o všetky ostatné veci. Pripomínala mu masérku zo Sorrentinovho filmu Mladosť, tú, ktorej tak výrazne odstávali uši a mala zubný strojček. Aj keď toto dievča nemalo nič z toho, len akúsi výraznú auru, ktorá v ňom znásobovala osamelosť. Absolútne nezapadala do pracovného kolektívu tejto fyzioterapeutickej spoločnosti. Keď odchádzal, mal dojem, že ju nadriadení trošku šikanujú. Musela založiť nejaký dokument a hľadať ďalší, nevedela kde, pretože bola nová, a recepčná ju akosi zlomyseľne pozorovala. On čakal, kým mu vystavia účet, čím bol k tomu škodoradostnému divadielku prizvaný. A možno to bola úplne normálna, korektná situácia, len si ju Vincent príliš dotváral. Ako mu bolo vlastné.

Večer šiel do kina. V poslednom čase sa začínal cítiť ako filmový maniak, hoci o sebe tvrdí, že filmy v podstate nemá rád. S fanatickým záujmom vzhliada skôr k literatúre a kinematografiou len mierne a nejasne dopĺňa svoj voľný čas.

Pripravenou vetou si vypýtal lístok, aby sa náhodou nezakoktal alebo nebodaj úplne nezasekol na nejakých spoluhláskach či slovách s opakujúcou sa úvodnou slabikou. Tiež sa snažil poriadne artikulovať, z večnej obavy, že jeho rázštepom poznačenej reči nebude dobre rozumieť. Sadol si do poloprázdnej sály. Sedadlá nedávno vymenili, je ich tu menej a sú pohodlnejšie. Film bol z argentínskeho veľkomesta, súčasnosť, o mužovi a žene, ktorí tam žijú nezávisle od seba a nepoznajú sa. Obaja boli vykreslení ako samotári proti svojej vôli a obom niekto chýbal. Podľa všetkého ten druhý. Vincent celý čas myslel na masérku, ako si ju pre seba nazval, keďže nepoznal jej meno. Jeho ústranie musí byť už poriadne žalostné, ak ho rozhodí prvá žena, ktorá sa k nemu správa milo. Teda tak isto, ako ku každému ďalšiemu klientovi. Osobné je to len z jeho strany.

Keď sa kino skončilo, Vincent zišiel o poschodie nižšie a metrom sa odviezol niekoľko blokov do svojej štvrte. Prešiel okolo vietnamského rýchleho občerstvenia, odolal, a popri vysvietených výkladoch pomaly kráčal domov.

Zamkol sa vo svojom byte, zažal v obývačke a šiel si opláchnuť tvár. Potom si sadol do kresla, dal si za chrbát dve podušky a siahol po najbližšej knihe. Myšlienky mu utekali, za čo sa neznášal. Nechcel patriť k infantilným ľuďom, ktorí systematicky rozčítajú desať románov a ani v jednom sa nedopracujú na koniec. Niekedy za to vinil nudný alebo nekvalitný a neoriginálny text, no myslel si, že aj na taký by sa mal dokázať sústrediť. Lenže čím viac knižiek prečítal, tým menej ho vedelo výrazne osloviť. Nepovažoval to však za nevýhodu a nebol to ani dôvod, aby čítal menej. Postavil sa a šiel k oknu. Keď bola hmla, cítil sa ako v Seattli. Predstavil si, že za tou oponou je more a že počasie je tu vždy takéto zastreté a daždivé.

Koniec ukážky