Karin Krausová

Babinec

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

ISBN 978 - 80 - 971418 - 1 - 3

Copyright © Karin Krausová 2015

Kapitola 1

Nevyšlo to. Niekde sa to pokazilo. Zaseklo ako zips na šatách, do ktorých sa márne snažíte narvať po materskej a tvrdohlavo trváte na tom, že to dáte. Po našom odhodlanom spoločnom ÁNO, sa veľmi rýchlo dostavilo nezvratné NIE. Mali sme s Palinkom veľa plánov. Dcéru, ktorá sa podobala na jeho matku, slušné bývanie, fotky zo spoločných dovoleniek a Ginu, ktorú sme milovali všetci traja.

Mojej mame sa páčil po prvom „dobrý deň“ a Teta Klára mi ho odobrila po druhom „dovidenia“. Ich vzácna zhoda, že tento chlap ma je hoden, ma utvrdila v presvedčení, že kráčam v ústrety svojmu životnému šťastiu.

Palinko mal vyberané spôsoby, vyhovujúce vzdelanie a pochádzal zo starej bratislavskej rodiny, v ktorej sa pri nedeľnom obede hovorilo po maďarsky a pripíjalo po nemecky. Nebol to nijaký sedliak. Z topánok mu netrčala slama, ale farebne zladené ponožky a plynule hovoril troma jazykmi. Mestský človek s umeleckými sklonmi, ktorý nosil obleky šité na mieru, mal slušné spoločenské postavenie a dve ľavé ruky. O tom sa pre istotu nehovorilo. Viedol zaujímavé rozhovory, miloval divadlo, hudbu, výstavy obrazov a čítal každú voľnú chvíľu všetko, čo mu prišlo pod ruky.

A nemal rád nevzdelancov a hlupákov. Nerád sa s nimi hádal, oponoval im, alebo ich obracal na svoju vieru.

Kde sa stala chyba?

Vždy, keď som po rozvode kráčala po nemocničnej chodbe, prepadla ma sebaľútosť. Doma, v meste, alebo v aute, sa mi to nestávalo. Ale v robote, a špeciálne na tej blbej chodbe, som sa ľutovala a mlčky tlačila pred sebou káru plnú nepochopenia, bolesti a nesplnených želaní.

Je lepšie ľutovať, čo sme prežili, ako ľutovať sa, že sme nič neprežili. Toto som si opakovala dookola a zakaždým si pripadla ako mŕtvola bez rakvy. S rukami vo vreckách a s hlavou v predklone, aby som nevybočila z čiary, ktorú vytvárali dva pásy linolea nalepeného tesne vedľa seba. Kládla som nohu pred nohu a snažila sa kráčať stále po nej. Chcelo to sústrediť sa na každý krok, uvoľniť myseľ a občas si pri tom pomáhať rukami. A chcelo to hlavne prázdnu chodbu. Nijaký kolega, kolegyňa, sestra z centrálneho príjmu, laborantka z labáku. Vystresovaný pacient alebo podgurážený sanitár z geriatrie. Balansovať na pevnej zemi, ako na lane, som nevynechala ani jeden jediný krát, za posledné dva roky. Chodba sebaľútosti, ako som pomenovala spojovaciu miestnosť medzi lôžkovou a ambulantnou časťou našej kliniky, ma k tomu jednoducho dohnala. Ten môj hlúpy zvyk sa časom zmenil na rituál. Šupla som ho medzi ostatné, dookola sa opakujúce činnosti, ktoré vykonávam automaticky a nedokážem vyjadriť slovami, prečo robím tie isté veci stále dookola.

Prečo každé ráno pijem kávu z toho istého bodkovaného hrnčeka. Raz do týždňa tvrdnem vo vani, plnej horúcej vody a aromatickej vonnej soli, alebo každú nedeľu doobeda pozerám reprízu seriálu, ktorého sobotňajšia premiéra ma dvíhala z kresla.

Poslednú dobu to so mnou ide dole vodou. Čiaru na chodbe zvládam s dvoma, až troma pošmyknutiami a častejšie nemyslím, ako myslím. Dospela som do stavu, že aj keby som sa premohla a používala mozog celých dvadsaťštyri hodín denne, nič by sa v mojom živote nezmenilo.

Nič podstatné!

Kapitola 2

Väčší zmätok a neporiadok, ako v mojej hlave, bol už iba v zdravotníctve, v ktorom pracujem, ale to ma už dávno netrápilo. Trápili ma oveľa podstatnejšie a osobnejšie záležitosti a veci s nimi súvisiace. Po rozvode s Palinkom som začala robiť všetko mechanicky. Nesystematicky a bez štipky serotonínu. Jeho hladina sa v mojich žilách blížila k nule a jeho tvorba tvrdo štrajkovala.

Dalma, moja kamoška a špión s číslom 008, lebo číslo 007 patrí výlučne a naveky Jamesovi Bondovi, mi zhruba pred troma mesiacmi s téglikom jogurtu v jednej a celozrnným pečivom v druhej ruke, vtĺkala do hlavy, čoho sa mám v živote držať. Na stenu v záchode, alebo na bránu nášho baraku, si mám napísať text a do bodky ho dodržiavať. Alebo si ho dať vytetovať na vnútornú stranu stehna, lebo pri pohľade na mňa nevidí žiadne riziko, že si to okrem mňa prečíta aj niekto iný.

Život je treba premilovať, preflákať, prežúrovať a prepiť. Nie preplakať!

Netvrdím, že každý deň usedavo plačem. Prerumázgam do vankúša celé noci a ráno si na opuchnuté viečka prikladám kávové lyžičky. Míňam polovicu svojej výplaty na papierové vreckovky s mentolovou vôňou a premýšľam nad vstupom do kláštora. Faktom však je, že o činnostiach, ktoré vymenovala Dalma, sa mi za posledné dva roky iba sníva. Vlečiem sa do práce, motám v práci, vlečiem sa z práce. Nežúrujem a na sex si zapínam telku. Neflákam sa a nerobím si malé ženské radosti, bez ktorých by život väčšiny žien nestál ani za fajku tabaku. Nenakupujem drobnosti, ktoré v skutočnosti nepotrebujem, oblečenie do ktorého sa aktuálne nezmestím. Topánky, v ktorých sa nedá chodiť, ani čižmičky s dvoma pármi náhradných opätkov, ktoré sú k nim potrebné asi tak, ako rezeň do vane.

Keď mi Dalma, ktorá býva o poschodie nižšie ako terajšia môjho bývalého, zavolala tú novinku, bola som práve v ambulancii.

„Sedíš?“ jej hlas znel euforicky.

„Ordinujem. Niečo súrne?“

„Odsťahoval sa!“

„Kto?“ prevetrala som svoju prišliapnutú duchaplnosť.

„No kto asi?“

„Odsťahoval?“

„Zavolám, keď budeš pri zmysloch,“ zahvízdala a položila. Vždy, keď do telefónu zahvízdala, vzápätí položila a naše mini nedorozumenie vystriedalo ticho.

Palinko!!!

Cvaklo mi. Môj bývalý manžel a otec mojej jedinej dcéry! Palinko som ho volala, odkedy sme sa zoznámili a nepoľavila som v tomto oslovení, ani keď mal náš vzťah, po osemnástich rokoch manželstva, viac trhlín ako novostavby developerov dva mesiace po kolaudácii.

Palinko som ho oslovovala aj vtedy, keď sa prevalila jeho prílišná náklonnosť k istej zdravotnej sestričke. Ona si rehabilitovala svoju pošliapanú dôstojnosť a Palinko svoje zablokované stavce. Od stavcov sa časom posunuli ďalej, smerom nižšie. K jeho mužskej podstate a pýche. Palinko sexoval so sestričkou na, počas a po rehabilitácii, kým my dvaja, ja a on, sme sex zažili viackrát na javisku divadla, ako v našej spálni. Obidvaja sme milovali dosky, ktoré znamenajú svet. Nebudem zatĺkať.

Načo a komu by to prospelo?

To, že sme nesexovali.

Posledných sedemnásť rokov, z nášho osemnásť rokov trvajúceho manželstva, sme si vôbec nerozumeli, posledných desať rokov sme sa iba tolerovali.

Ku koncu tohto súrodeneckého vzťahu sme už nechodili spolu ani do divadla a bolo len otázkou času, kedy nás od seba definitívne dostane jedno podstatné meno. Potom, ako nás od seba dostal nezáujem, nepochopenie a ľahostajnosť.

Presne si pamätám, kedy to slovo zasvišťalo éterom a hoci ostalo visieť vo vzduchu, sadlo ako riť na šerbeľ. Mama sedela s ceruzkou v ruke nad krížovkou v prílohe akéhosi denníka a popíjala čaj. Poškuľovala na gumu a čosi vpisovala na kus novín, keď Sandra zakričala z kuchyne.

„Rozvod!“

Asi o týždeň sa mi priznala, že po dlhšom čase musela gumovať. Už pár rokov sa jej nestalo, aby použila opačný koniec ceruzky, lebo ona, moja mama, nekorunovaná kráľovná krížoviek a sudoku, vie vždy všetko. Vtedy, v ten spomínaný deň, vygumovala slovo rozchod a nahradila ho slovom rozvod. Na radu našej Sandry. Podľa mojej mamy, nekorunovanej kráľovnej krížoviek a sudoku nášho hlavného mesta, je to vraj významovo to isté.

Tak to teda nie!

S Palinkom sme boli mentálne rozídení už niekoľko rokov, ale stále sme boli svoji.

Svoji, rozídení a nerozvedení.

Žili sme v jednom byte, každý z nás duchom na inej planéte. V právoplatne uzavretom manželskom zväzku, ktorý Boh spojil a človek by nemal rozlučovať. Človek možno nie, ale rozvodový právnik sa nás ochotne ujal.

Zvládol to do pol hodinky, len tak zahučalo. Náš rozvod trval osemnásť minút a dvadsaťtri sekúnd. Obidvaja sme boli takí spokojní s jeho službami, že si ho určite objednáme aj na druhý.

Po rozvode sme sa s bývalým dojemne lúčili. Na chodbe pred pojednávačkou som Palinkovi popriala všetko dobré, prehodila pár slov o osude, ktorý nám občas mieša ťažko stráviteľné kokteily a vypadlo zo mňa pár optimistických drístov o novom živote.

Jeho a mojom.

Jeho s ňou.

Mojom, bohvie s kým.

Okrem mojej dcéry v tej naj puberte, mojej mamy, mojej sestry a jej dcéry, maminej sestry, jej dcéry a kamošky Dalmy, som nemala ani potuchy, či sa v mojom živote ešte objaví nejaký chlap. Normálny chlap z mäsa a kostí, ktorý necháva použité žiletky na umývadle v kúpeľni a v kuchyni si myslí, že chladnička je televízor. Čumí do nej s vytreštenými očami slabú polhodinku a nechápe, že nemá prepínač. Či sa do môjho života priplichtí láska, neha a vášeň, alebo sa ku mne natrvalo nasťahuje sentiment, depka, frustrácia a fóbia z mužov.

Všetky vyššie spomínané nositeľky chromozómov XX, ktoré sa mi nechce znova vymenovávať, to so mnou myslia dobre. Špeciálne moja mama a moja dcéra. Prízvukujú mi to po každom našom nedorozumení. Po každej trojgeneračnej výmene názorov, ktorá býva hlasná a počuť ju až na prízemie. Je plná emócií a občasného plaču, ktorý k tomu patrí.

Pre istotu.

Pre prípad, že by mi jedna z nich chcela vyhodiť na oči, že som necitlivá. Lebo oni dve sú nositeľkami a sprostredkovateľkami dobra a ja nechápem ani podstatu a ani formu, s akou mi ho servírujú.

Toľko dobra, od vašich najbližších v pravidelných dávkach, by zabilo aj vola. Nieto mňa.

Krehkú, asketickú, stošesťdesiatosem centimetrov vysokú lekárku, z ktorej vyžaruje nepolapiteľnosť a zmysel pre humor.

„Prepáčte,“ vstala som zo stoličky a nechala pacienta s otvorenými ústami, do ktorých mu intenzívne svietila lampa, sedieť v mojej ambulancii.

Skôr, ako som za sebou zavrela dvere svojej ordinácie, vytočila som Dalmino číslo.

Do telefónu zazneli moje vysoko osobné postrehy.

„Takže Palinko zdrhol?“

„Hovor hlasnejšie, odšťavujem pomaranče.“ Dalma mala utkvelú predstavu, že na to, aby si žena v strednom veku udržala svoju váhu, musí prestať jesť. Prestať jesť u nej automaticky znamenalo začať viac piť. Chľastať sa hovorí tomu, keď človek vypije všetko, čo okolo neho tečie a večer počíta príjem denných tekutín na litre.

„Kedy zdvihol kotvy z prístavu rehabilitácia?“

„Ráno.“

„Skoro ráno?“

„Na úsvite. Videla som ho, ako nakladal do výťahu kufor.“

„Trpel?“

„Trpel!“

„Pohľad pre Bohov?“

„Olymp!“

„Budeme pitvať?“

„Budeme!“

Malá súkromná patológia bolo momentálne to jediné, po čom prahlo moje krvilačné vnútro. Rozpitvať s Dalmou Palinkov ďalší skrachovaný vzťah. Ďalší krok do hovna, rozumej, jeho ďalší posratý život. Pitvať do morku kostí a nenechať suchú nitku na tej nešťastnici z rehabilitácie, ktorá mi svojou náklonnosťou k môjmu manželovi, dopomohla k titulu Šr. (šťastne rozvedená)

Súkromnú patologickú seansu sme si s Dalmou naplánovali na dnes večer. Na siedmu hodinu večer, aby sme neboli v časovom strese, keď o polnoci konečne zatvoríme ústa a otvoríme ich už iba v prípade, že sa o slovo prihlási únava. Zívať so zatvorenými ústami je dosť nekomfortné, lebo my, ženy, sme už raz také. Musíme donekonečna pretriasať, rozoberať zo všetkých možných uhlov a dookola riešiť udalosti, ktoré nás nejakým spôsobom zasiahli.

Iba žena vie, čoho je žena schopná. Veľakrát aj vtedy, keď v podstate vôbec netuší, čoho je vlastne schopná.

Je to vraj kóšer a navyše som kdesi čítala, že je to sexi.

Zložila som Dalme telefón a vrátila sa do svojej ambulancie s výrazom ostrej fotky. Spokojná, so zadosťučinením, ktoré vážilo tonu.

Pacient sedel na mieste, kde som ho nechala, mal o niečo menej otvorené ústa a vyzeral ako retardovaný.

„Aká ste poisťovňa?“ prstami som mu vrátila sánku do prirodzenej polohy a prinavrátila mu jeho stratenú dôstojnosť. So zatvorenou pusou to bol celkom sympatický chlap.

„Dvadsaťpäťka,“ hlesol.

„Dvadsaťpäťka?“

„Dvadsaťpäťka,“ zdupľoval.

Všeobecná zdravotná! Ešteže tak!

„Objednáme pána na kontrolu a nabudúce si nezabudnite preukaz poistenca,“ zhasla som lampu.

„Nemáte preukaz, neexistujete!“ Kika mu pohrozila päsťou, v ktorej zvierala jeho zdravotnú kartu.

Svoje sestričky som si vždy vyberala starostlivo. Aj Kiku. Brunetku, ktorá vyzerala ako vystrašená skautka s koláčikmi na predvianočnej akcii s názvom – Betlehemské svetlo do každej domácnosti. Človek by mal chuť privinúť si ju k sebe a nechať ju vyplakať sa na svojej hrudi. Dovtedy, kým neotvorí ústa.

Kika práve vystrašila pacienta, že bez dokladu príslušnosti k nejakej zdravotnej poisťovni v princípe neexistuje, položila na stôl jeho zdravotnú kartu a podala mu pohár vody, ktorý si koktavo vypýtal.

Bol celý bledý, zrelý na intravenózne magnézium a žltý ako banán týždeň po Vianociach.

Kde na tie hlášky tá Kika chodí?

Takže Palinkovi to nevyšlo!

Hlavou mi vírili myšlienky, nie pocity. Boli sme rozvedení niečo cez dva roky. Na siedmy deň po rozvode som sa oklepala z prvotného pocitu osamelosti, lebo vždy som verila na sedmičky.

Na ôsmy deň po rozvode som si osvojila názor, že jediný pocit, ktorý si dokážem v súvislosti so svojou znovu nadobudnutou slobodou pripustiť, je pocit úľavy. Že sa mi jednoducho uľavilo, a takto to ostane, čo sa mojich pocitov týka, až do mojej smrti. Jediné, čo z nášho vzťahu s Palinkom stálo za to, bola Sandra. Naša dcéra, ktorá dorástla na krásnu slečnu a ešte krajšiu ukážku puberty, o akej sa nesnívalo ani tomu najväčšiemu odborníkovi na psychiku mládeže a dorastu.

Kapitola 3

V predsieni som stúpila bosou nohou do niečoho vlhkého a žltého.

„Sandra? Bola si s Ginou?“

Moje dve otázky sa rozplynuli ako para nad hrncom. Nenašli adresáta a Gina mi olizovala lýtko.

Nebola.

Určite ju dnes nevyvenčila a ja som mala znova svoje Golden Lady, farby camel, mokré od psieho moču. Každý deň, keď odchádzam do práce, prízvukujem Sandre, aby nezabudla vziať toho psa von. Každý každučičký deň to opakujem ako exotická korela chocholatá z čeľade papagájovité v naivite, že si moje slová vezme k srdcu a nenechá ma v štichu. Keď som bola malá, mali sme psa menom Cézar a ja som ho mala v privátnej opatere. V doživotnej opatere, ako zvykla prízvukovať moja mama, ktorá neznášala psov a dlho sa zdráhala, kým súhlasila s tým, aby som si do bytu mohla doniesť zviera. Podmienka pobytu Cézara u nás znela jasne.

„Zituška, budeš sa o neho starať, ináč pôjde kade ľahšie!“

A Zituška sa starala. To ako ja.

Ráno pred školou som stepovala pred našim blokom a zdravila všetkých susedov, smerujúcich do práce. Poobede som sa ponáhľala ozlomkrky zo školy, aby Cézar nenarobil mláčky. Venčila som za každého počasia. V zime som mrzla, v lete sa schovávala v tieni.

Venčila a zdravila všetky tetky na dôchodku a mamičky na materskej. Večer sa príbeh opakoval, iba hlavné postavy sa zmenili. Venčila som a zdravila všetkých opitých a neverných manželov, vracajúcich sa neskoro večer domov a krúžila okolo paneláku s Cézarom, ktorý sa bál tmy. Ja viac, ale to nikoho nezaujímalo. Moja mama nikdy nemala silonky mokré od psieho moču, lebo Zituška bola zodpovedná.

Zituška bola jednotka spoľahlivosti.

Škoda, že Zitušku nezaradili aj do SI sústavy.

Jednotka spoľahlivosti rovná sa jedna Zita.

Moja dcéra Sandra?

Ešte pred svojím narodením, kdesi v mojej maternici, si postavila hlavu. Podarilo sa. Odignorovala zdediť gén zodpovednosti a narodila sa bez neho.

Kam sa hrabe výchova na genetiku?! O tom by vedela rozprávať každá matka dospievajúcej dcéry.

Čo nezdedíš, to nezískaš. Aj keby k vám dochádzal denne doučovať samotný Ján Ámos. Aj s Komenským spolu a na plný úväzok.

„Nevieš, kde mám špirálu na oči?“

S holými nohami a silonkami v ruke bolo hľadanie špirály to posledné, čo som sa chystala práve robiť.

„MAX FAKTOR 2000 CALORIE, čo zhusťuje,“ Sandra na mňa civela s dokonale poroztieranou pleťovou maskou. Uhorkovou maskou. Sťahujúcou, čistiacou a zelenou ako štátna vlajka Bangladéša.

MAX FAKTOR 2000 CALORIE. Názov tej špirály ma úplne roztopil. To musel byť reklamný Einstein, kto spustil kampaň s takýmto pomenovaním černidla na mihalnice.

„Sandra!“ otrčila som mokré silonky rovno pod jej nosné dierky. Spolu s jej očami to boli jediné dve miesta na tvári, kde si nenatrela masku a kde to bola ešte ona.

„Celá ty!“ mykla hlavou.

„Nie, celá ty,“ snažila som dostať ju do nadhľadu.

„Vždy robíš zo všetkého drámu! Vždy! “ očividne sa jej nechcelo tam, kam som ju smerovala.

„Každý deň ti opakujem to isté.“

„Veď to, opakuješ sa...!“

„Každé ráno ti prízvukujem, že máš zobrať tú chuderu Ginu von.“

„Božeee.“

„Každé každučičké ráno.“

„MAMI!“

„A ty sa na to jednoducho vyprdneš!“

„Stačí!“

„Každé ráno sa na to vyprdneš!“

Cítila som, ako mi stúpa môj hypotonický tlak, do líc sa mi vlieva červeň a ruku, v ktorej zvieram pančucháče, mám lepkavo vlhkú.

„Zabudla som!“ postavila sa mi maskou tvárou v tvár.

„Originálne!“

„Nie som taká dokonalá ako ty...!“

„S tým na mňa nechoď!“ už som vrieskala.

„Nezačni o Cézarovi,“ vrieskala Sandra.

„Ale už aj prestaňte!“

Mamin príchod nás postavil do pozoru. Bol načasovaný tesne pred veľkým finále, a to mi vyhovovalo. Aj Sandra sa tvárila, že takto je to lepšie. Aby nedošlo k úrazu, ku ktorému si nevoláte sanitku, pretože by aj tak žiadna neprišla napriek tomu, že to bolí.

Obidve sme upierali pohľady na moju mamu a tipovali smer, ktorým sa pohne.

S Krížovkami do nepohody vykročila oproti mojej dcére.

Znova som prehrala. Už som ani nepočítala po koľký raz.

„Čo Sandruška? Čo sa tej tvojej mame znova nepáči?“ zmierlivý tón a ľútostivý výraz na maminej tvári ma dorazili úplne.

Zase sú spolu.

Nerozlučný tandem.

Konšpiračná dvojka, akú by im závidela aj Stasi.

Jej kryštalický úsudok o tom, že znova som príčinou našej výmeny názorov ja, ma vnútorne zranil. Na duši a v epicentre citov. Ak vôbec niečo také existuje. Šíp preletel, rana zakrvácala, ale moja ľútosť tentoraz vyprchala veľmi rýchlo. Trombocyty si vysúkali rukávy a pustili sa do práce. Tisli sa k sebe s enormným úsilím a výsledok sa dostavil okamžite. Bolo po krvácaní, bolo po ľútosti. Analgetikum a tri poháre čistej vody bola moja prvá voľba po tom rodinnom Waterloo v Sandrinej izbe. Pitný režim pomáha pri kadečom, tak prečo nie pri zranených materinských citoch?! Musím si o tom niečo naštudovať, lebo americkí vedci v tom majú už určite jasno.

Neviem, či som urobila dobre, keď som sa po rozvode spolu s mojou dcérou nasťahovala k mame. S odstupom času to hodnotím ako jedno z tých pošahaných rozhodnutí, ktorých následky si ponesiem nejaký čas na svojich bedrách. Zlé a unáhlené rozhodnutia bývajú väčšinou nezvratné, a preto si treba ponuky premyslieť. Nechať ich odležať na posteli, na zemi, v hlave, párkrát prehnať krvným obehom a potom sa vyjadriť. Teória, tá mi vždy išla na jednotku, prax ma prefackala vždy, keď som to najmenej čakala.

Kapitola 4

Ten návrh padol z maminých úst nečakane. V jej obľúbenej kaviarni, kde sme sedeli v zamatom potiahnutých kreslách, pili alžírsku kávu s vaječným likérom a čakali na tetu Kláru.

Netlačila na mňa, iba mi to jednoducho ponúkla a mne bolo divné, že ma nepresviedča. Neargumentuje. Nevypadne z nej zoznam samých kladov, ktoré by naše spolužitie v jej byte prinieslo. V blízkej, prípadne vzdialenej, budúcnosti. Vyjedala šľahačku z kávy, ovievala sa vejárom z Andalúzie, a popri tom mi navrhla zmeniť vzduch. Presťahovať sa naspäť do svojho detstva. Do bytu v centre mesta, do ktorého sa ona presťahovala z nášho paneláku, keď zomrela jej mama. Do stošesťdesiat štvorcových metrov obývateľnej plochy, s vysokými stropmi, ktoré sme vždy dokázali oceniť, keď prišlo vyúčtovanie za kúrenie.

Niekedy aj potleskom.

Strašné sumy!

S kachľovou pecou vyrobenou z pravých Westerwaldských ílov fľaškovo zelenej farby s hlbokým leskom. Kúrilo sa v nej iba pri slávnostných príležitostiach akou boli narodeniny, Vianoce, Veľká noc a naše povestné babské jazdy.

Byt bol na treťom poschodí tehlovej bytovky a bez výťahu. Drevo na kúrenie do spomínanej kachľovej pece v pivnici, v suteréne. Vyvláčiť ho po starých dubových schodoch niekoľkokrát po sebe, hoci len párkrát do roka, bola makačka a zaparkovať pred bytovkou ešte väčšia. Parkovacích miest bolo ako šafranu a neraz sa stalo, že som vytrvalo krúžila ako sup kráľovský nad svojou, ešte dýchajúcou, obeťou. Dookola bytového domu, niekedy aj pol hodinu. Nemala som výdrž supa a moje pokusy zaparkovať auto pred domom končili stále rovnako. Zapichla som ho o tri ulice ďalej a vliekla sa peši, unavená z práce s nákupmi v obidvoch rukách.

Dobrá adresa!

Bez výťahu, bez možnosti parkovať v tom najcentrovatejšom centre mesta. Moja mama, dôchodkyňa a kráľovná času, ktorá nikdy v živote nemala vodičský preukaz ani auto, mala na celú vec iný názor. Podľa nej nebolo lepšieho bývania v celučičkom širokom okolí a v celej republike. Na všetko sa treba pozerať zo širšieho záberu, s nadhľadom, a treba vedieť oceniť aj výhody, ktoré za výhody nepovažujeme. Tomuto jej výroku nerozumel nikto okrem nej, ale načo sa hádať. Podľa nej stačilo zísť po schodoch, vyjsť pred náš tehlový dom a boli ste v rušnom turistickom centre, kde cudzinci platia ťažké peniaze za to, aby mohli obdivovať kultúrne pamiatky a nasávať atmosféru mesta.

Do svojej obľúbenej kaviarne, kde sa stretávala so svojou sestrou, to mala pešo päť minút. V šiestej minúte už zaručene sedela za svojím obľúbeným stolom a flirtovala s čašníkom. Do galérie, kde nevynechala žiadnu výstavu obrazov, a do opery, kde nevynechala žiadnu premiéru, to bolo o čosi dlhšie. Podľa toho, či šla so svojou sestrou, alebo so svojou kamarátkou. Pešo, pochopiteľne. V limite desať minút stihla dôjsť do najbližšieho kostola, keď jej horelo pod zadkom, alebo keď sa to spoločensky vyžadovalo. Vianoce, Veľká noc, kresťanské sviatky, zádušné omše. Mama bola sviatočný katolík. Doma hrešila ako pohan a na stene u nás nikdy nevisel krucifix. Bibliu sme so sestrou prvýkrát videli u tety Kláry a neskôr na internete. Priam intímna blízkosť, na všetky pre ňu dôležité miesta, nútili našu mamu neustále velebiť teraz už aj náš domov.

Môj a Sandrin.

Jednoducho som jej vtedy, v tej kaviarni, na ten návrh neuvážene prikývla a celá premotivovaná som o týždeň sťahovala do jej bytu svoju dcéru Sandru, môjho milovaného psa Ginu a samú seba. A dnes, keď je vonku pod mrakom alebo prší, keď mám ponorku zo života alebo jednoducho nemám dobrú náladu, tak ten svoj počin ľutujem.

Pracujúci človek, ako ja, sa neprechádza každý deň po korze, dennodenne si neobzerá historické pamiatky a nevybavuje papierovačky na radnici, ktorú máme za rohom. Pracujúci človek, čo ja ešte pár rokov určite budem, chce parkovať. Nakupovať, čoby kameňom dohodil, a uvíta, keď mu tie igelitky s potravinami, ovocím a zeleninou vyvezie výťah na úroveň jeho chladničky. Sandra má školu na druhej strane mesta, ja špitál o niečo ďalej.

DOBRÁ adresa pre nás dve, až taká dobrá nie je. Každé ráno vozím Sandru do školy a tvrdnem v zápchach. Ide mi to na nervy, ide to do peňazí. Najbližší obchod s potravinami máme dobrý kusisko cesty od nás. Hlavne, že máme po ruke banky, luxusné reštaurácie, zlatníctva, múzeá, poisťovne a informačné centrum.

Po rozvode sa mi môj život trochu vymkol spod kontroly. Zdravý úsudok si vybral voľno a pud sebazáchovy ma opustil spolu s Palinkom. Asi preto som na tú maminu, narýchlo upečenú ponuku, prikývla.

Šťastne rozvedená som uverila, že k svojmu privátnemu šťastiu nepotrebujem žiadneho chlapa. Že mi k životu úplne postačí moja dcéra Sandra, moja mama, jej sestra Klára, ktorá k nám chodí každý piatok na čaj. Klárina dcéra Milica, moja sesternica, moja sestra Fina a jej rozmaznaná dcéra Lola, moja neter. Moja kamarátka Dalma, naša Gina, ktorá je tiež baba, a moja sestrička v ambulancii, Kika.

Koniec ukážky

Vydalo vydavateľstvo MERIDIANO-press, s.r.o.

ako svoju 2. publikáciu

Autorské právo: Karin Krausová

Zodpovedná redaktorka: RNDr. Iveta Baníková

Jazyková úprava: Iva Hartová

Sadzba: Branislav Hudák

Grafický design: Stanislav Mlynár

Tlač: TBB, a.s.

ISBN 978 - 80 - 971418 - 1 - 3

ISBN: 978-80-971418-1-3

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk