Realizované s finančnou podporou Bratislavského samostrávneho kraja

Ľuba Lesná

Tisícročná žena

© Ľuba Lesná, 2017

Design & Layout © Rado Bielený, 2017

Cover artwork ©Martin Kovarík, 2017

Slovak edition © Artforum, 2017

Alma Rosé

Spracované voľne na motívy spomienok bývalých väzenkýň a väzňov Osvienčimu a Birkenau: Mance Schwalbovej, Hildy Hraboveckej, Heleny Weinwurmovej, Edity Grosmanovej, Lucie Sivákovej, Mórica Taubera a väzenkyne č. 65657.

[1]

Bukový les na jeseň stráca svoju lesovosť a stáva sa chrámom jesene. Medzi stĺporadím strieborných kmeňov v šikminách prúdia krištáľové lúče a s úsmevnou hravosťou sa pokúšajú narušiť dráhu poletujúcich hnedých listov v tvare drobných husieľ, vyrobených z kože, ich farba a pevnosť ani náhodou nepripomína zoschnuté jesenné lístie. Vytvoria tisícky kriviek v jasnom povetrí, a potom spadnú na zem, kde ich už s bezstarostnou hravosťou očakáva celý kožený koberec. A je ticho. Stĺpovo pokojné, dôstojné a hravé, a navyše je v ňom zakódovaný prísľub, že opäť príde jar, opäť sa pevné hnedé listy v tvare husieľ prinavrátia na konáre v nežnej zelenej podobe, nastoknú sa na špice stĺporadí, narúšajúc horizontály kmeňov a šikminy lúčov, a jemne sa rozozvučia. S prebúdzajúcou sa dravosťou jari budú znieť čoraz hlasnejšie, až kým ich celkom neprehlušia rozštebotané vtáky. Je to tak, les je lesom, aj keď na jeseň schrámovatie. Na jar totiž opäť odmietne ostať chrámom.

V tom pravidelnom rytme striedaní ročných období je upokojujúce zmierenie aj pre tých, čo prežili osvienčimské jari a jesene. Letá a zimy. Pre tých, čo prežili najmä vďaka husliam. A viole. A mandolíne a gitare a violončelu. Vďaka osvienčimskému orchestru.

Čo mi to prišlo na um? Veď bukové listy sú predĺžené, nemajú tvar husieľ. Možno iba farbu, keď na jeseň najprv ožltnú, akoby do seba počas celého leta vstrebali farbu slnka, a postupne zhnednú.

Aj tak, keď privriem oči, vidím, ako na zem dopadajú listy v tvare husličiek. Možno preto, že tam, kde zahrajú husle, už pri ich prvých akordoch tam všetko schrámovatie.

A potom privriem oči ešte silnejšie a vidím padať prvý sneh a stáť Almu pri hlavnej bráne s nápisom Arbeit macht frei s obráteným b v slove Arbeit. Alma sa usmieva svojím láskavo nežným úsmevom plným harmónie a díva sa pred seba. Mĺkvo na ňu padajú žiarivo biele ligotavé vločky, upokojujúco dopadajú na ňu, na kovový nápis nad bránou a aj na zem okolo Almy, vybieľujú nielen priestor, v ktorom sa práve nachádza, lepšie povedané: ktorý si predstavujem aj s Almou, hoci Alma už nežije, aj tak ju mám takmer každý deň pred očami. Zároveň sa tým snehom vybieľujú aj tie najhroznejšie spomienky, na ktoré nie a nie zabudnúť. Vločky v tvare bielych husličiek sa roztápajú Alme na tvári a potom jej pomaly stekajú po lícach. Alma si to nevšíma, len sa díva pred seba, usmieva sa a pomaly sa v bielobe vytráca jej telo, tvár, brána i nápis, všetko stráca kontúry, až celkom zmizne. A už je len biela čistá planina. Už je len pokojná bieloba.

[2]

Tak takto som sa vyparádila. Kostým je síce takých dobrých dvadsať rokov starý, ale je zachovalý. Nenosila som ho, kam aj? Veď nikam nechodím, a ani módu nesledujem, možno vyšiel z módy a možno sa práve do nej vrátil, vlastne sa ani nepamätám, žeby som módu niekedy sledovala, ale napriek tomu viem celkom presne, že ak z nej čosi vychádza, tak len preto, aby sa zase po rokoch s veľkou slávou do nej vrátilo. Napríklad tento kostým. Ak ešte nie je opäť v móde teraz, určite tam bude o rok, o dva. Lebo bol veľmi drahý, keď som si ho kupovala. Ale prečo som si ho kupovala, na to si už naozaj nespomínam. A perly, čo mám na krku? Ten náhrdelník mi po oslobodení darovala spolužiačka. Tvrdila, že bol môj a že som si ho u nej odložila, aby sa počas vojny nestratil, ale nebola to pravda, tento náhrdelník nikdy nebol môj. Povedala som jej to, veď ako by sme získali takýto drahý náhrdelník, veď sme pred vojnou žili z ruky do úst, ale spolužiačka mi neverila. Tak mi ostal. Nerada ho nosím, zakaždým ma páli na krku, keď si ho dám. Naozaj nie je môj, a keď ho mám, ustavične uvažujem, komu asi patril. Nemôžem sa zbaviť dojmu, že spolužiačkina rodina schovávala veci aj nejakým iným Židovkám, ktoré odvliekli kamsi do koncentračných táborov, ako mňa a moju rodinu, a že sa majiteľka krásneho náhrdelníka jednoducho nevrátila, lebo zomrela, a moja spolužiačka zabudla, čo komu patrí. A ja som tak prišla k drahému náhrdelníku. Lenže je pekný a niekedy aj ja chcem pekne vyzerať. Ako dnes. Veď som išla na premiéru. No nestála za nič, nemusela som na ňu ani chodiť, načo som sa namáhala. Mohla som si tu u seba v obývačke pustiť Madame Butterfly a bolo by.

Tá speváčka nemala v hlase dramatično. Len techniku. Ale kde sú city?! Veď to treba precítiť, nestačí sa technicky naučiť správne spievať, hlas musí lomcovať, chytať za srdce! A vôbec, tá speváčka ani netuší, že už Ludwig van Beethoven tvrdil, že hudba je zjavením vyššieho rozumu a múdrosti. Keby len to, hudba zachraňovala a dodnes zachraňuje životy. Napríklad taká ária Cio Cio San. Ale veď ako si to môže uvedomovať, iste o tom vôbec nič nevie. Všetci chcú hneď vystupovať v televízii, vyhrať nejakú súťaž a potom zarábať prachy. A ešte viac prachov, a ešte viac, ale hudba nie je o prachoch. Hudba je univerzálna reč ľudstva, kde sa končia slová, začína sa hudba, lebo hudba je zjavením vyššieho rozumu a múdrosti. A čo ja viem, aká vlastne je? Čistá? Harmonická? Áno, áno, áno, ale aj nie. Neviem. Hudba je skrátka zázrak.

Tak ako sa usilujeme dýchať, musíme sa usilovať aj o hudbu, o hudobný zázrak, o tú harmóniu, čo je nad všetkým. Nad našimi myšlienkami, udalosťami, lieta si nad nami a len občas milostivo zosadne do nás, aby nás zlepšila, skrášlila, očistila.

Naozaj som si radšej mohla pustiť platňu s Mariou Callas, veď Maria Callas je dodnes dokonalá, a koľko času už ubehlo od jej smrti. Skrátka, veľké meno. V hudbe vznikajú veľké mená, narastú do gigantických rozmerov. Hudba, to sú veľké mená, ktoré dosiahli dokonalosť, lebo hudba je dokonalosť.

Nemala som do toho divadla na premiéru chodiť. Zvláštne, bolo totálne vypredané. No dnes vypredáva sály kdekto, aj netalentovaní speváci a hudobníci, ak sa im urobí dobrá reklama, a ani sa nezamyslia, že na správne vyznenie opery potrebujú skvelý orchester, skvelého dirigenta a ešte lepší hlas. A najmä precítenie, aké som sama zažila, aj keď to vyznieva ako pyšná samochvála.

Najhoršie je, že som v hľadisku nikoho nestretla. To už všetci zomreli, alebo čo? Len ja tu ešte trčím? Život je fuč a smrť nikde! A ja tu trčím ako zbytočný výkričník nesmrteľnosti zasadený do banálnej každodennosti. Teda, stretla som tú mladú redaktorku, ale po nej som ani trošku netúžila.

Áno, tieto moje prsty, dnes takmer neohybné, napuchnuté a poriadne skrivené, moje prsty hrávali na husliach. A veľmi, veľmi, veľmi rady, aj keď nie obzvlášť dobre. No čo už, talent prešiel okolo mňa, bol blízko, ale na mňa sa vykašľal. Lenže ja mám silnú vôľu, každý deň som cvičila, každý boží deň, päť, šesť, sedem hodín.

Bolo to tak, doteraz to tak je, hudba je môj život. Možno preto na mňa smrť zabudla, lebo som život prežila v hudbe. Naozaj? Neviem, zrejme si to len nahováram, lebo som veľmi chcela, aby to tak bolo, ale celkom tak to nebolo, to by som sa klamala. No a? Komu záleží, či samu seba klamem alebo nie? Veď každý človek aspoň raz v živote prežije chvíľu, keď nevidí inú cestu, len oklamať samého seba, vytvoriť si milosrdné klamstvo, ktoré nikomu neublíži, iba človeku pomôže vyrovnať sa s niečím, s čím by sa inak nevyrovnal.

Narastá vo mne presvedčenie, že hudba síce ešte celkom neodišla, ale už nesmierne zlenivela a rada by zmĺkla, odchádza a s ňou aj život, to sú chvíle, keď sa v noci prebúdzam, nevládzem spať, tak mi príde ťažko. Život sa vytráca a smrť prichádza najmä v spomienkach na továrne smrti, kde som žila, nie po mňa.

Nie, nemôžem o sebe tvrdiť, že som život prežila iba v hudbe. Tak ďaleko so svojím sebaklamom nemôžem zachádzať, lebo ma zničí. Možno preto, lebo sebaklam je vo svojej podstate zničujúci, hoci sme spočiatku doň vhupli len preto, aby sme sa zachránili.

Ozajstný život v hudbe prežila Alma Rosé, s ňou sa nedá porovnávať nikto, a už vôbec nie ja, aj keď možno práve to ju zničilo. Nie, hudba nie je zničujúca, práve naopak, hudba je predsa zázrak, ibaže Almu nezachránila. Ani tá jej hudba vychádzajúca z jej husieľ. Možno len chcela prežiť život v hudbe, vzdala sa, keď zistila, že sa to nedá, že hudba je síce časťou života, vlastne ani nie časťou, iba odrazom časti života, ktorý nie je schopná do dôsledkov nahradiť. Život dokážeme prežiť bez hudby, ale hudba bez života pravdaže nejestvuje, to je jasné ako facka. Keby sa ma spýtala, povedala by som jej to. Lenže Alma Rosé sa nezvykla pýtať, bola príliš hrdá, aby sa pýtala, a aj príliš dobrá, aby niekoho zaťažovala prosbou o radu. A my sme vtedy, keď som sa s ňou stretla, mali smrť tak blízko, až sa nám život javil len ako predizba smrti. Dennodenne sa nám vtedy smrť predvádzala s urputnou tvrdohlavosťou a my sme sa čoraz menej podobali na ľudské bytosti. Hudba len akoby mimochodom šla povedľa, to si Alma dlho nechcela priznať.

Pre mňa hudba predstavuje najmä spomienky na Almu, na nás, náš orchester, to mi nemôže vo všedný deň priniesť všedná premiéra všedného operného súboru so všednými sólistami.

[3]

Už dlhšie mávam čujný spánok, preto nadránom okolo tretej chodievam na prechádzku do blízkeho parčíka a ďalej po prázdnych ranných bratislavských uliciach, aby som sa unavila a nemyslela na to, ako stojíme slabo oblečené v otrhaných šatách, obuté naboso v drevákoch na apelplatzi a z tmavo sivej oblohy padajú na nás tisíce drobných čiernych bodiek sadzí. Čierny dážď Osvienčimu. Prídem domov unavená, ľahnem si späť do postele a opäť vidím tie sadze, ako sa mi usádzajú na tvári, na rukách, na holých nohách, začnú ma neznesiteľne štípať oči, mám ich plné dymu a sadzí. To sa mi len zdá, opakujem si, nemôžu ma oči štípať z predstavy, ale štípu čoraz väčšmi. Áno, preto som aj išla na premiéru, aby som ušla v skutočnosti nejestvujúcemu padajúcemu čiernemu dažďu, nie veľmi to pomohlo, aj keď som bola dodatočne na seba hrdá, že som sa odhodlala ísť, bola som tam a zvládla som to. Nebola to len moja predstava, naozaj som tam bola, keby som si len predstavovala, že som bola na premiére Madame Butterfly, tak by sa mi určite tá predstava páčila, bola by dokonalá, ospevovala by som kvality prevedenia, spevácke výkony, dirigentskú koncepciu, scénu, áno, všetko by sa mi páčilo, veď predstavy naozaj, ak nie sú dokonalé, tak sa k dokonalosti približujú. Mne sa premiéra nepáčila, to je jasný dôkaz toho, že som tam naozaj bola, dokázala som sa vybrať do divadla a vrátiť sa domov. Prestala som byť väzňom svojich predstáv. Lenže potom som prišla domov, zavrela som oči a namiesto árie Cio Cio San som počula ticho, v ktorom na tvár, na ruky a holé nohy dopadali tisíce bodiek čiernej sadze.

Čo by povedala Alma na premiéru? Celkom iste by sa jej nepáčila, veď ja som sa na ňu dívala Alminými očami. Nie, to je hlúposť, nik sa nevie dívať očami niekoho druhého, dívala som sa svojimi očami, doteraz ma z toho strašne štípu, nie sú zvyknuté chodiť po premiérach bez slnečných okuliarov. Dala som si ich dolu, veď uvádzačka sa na mňa dívala ako na teroristku, pretože som vošla do sály v slnečných okuliaroch.

Stačilo úvah o premiére a mojich očiach, lepšie sú tie o detstve. O dome starých rodičov, o čarovnom dvore za domom. Na jeho konci, tesne pred drôteným plotom do ovocnej záhrady, bolo päť alebo šesť betónových silážnych jám. Zopár ich bolo otvorených, aby sa vyvetrali a vysušili, a ostatné boli pozakrývané ťažkými betónovými doskami so železnými držadlami. My deti sme mali zakázané k nim chodiť, aby sme do nich nespadli. Napravo od silážnych jám bola časť, ktorá čert vie prečo ostávala neupravená. Tráva tam bola taká vysoká, až sme sa v nej hravo stratili. Schovávala som sa tam, ľahla som si do trávy a dívala sa na oblaky. Najmä v lete sa odtiaľ obloha zdala na dosah ruky. A to zvláštne letné ohlušujúce ticho oblohu len približovalo.

Vôbec som sa v detstve rada schovávala, niekedy v korunách ovocných stromov, vyliezla som na strom a zvrchu pozorovala, ako ma hľadajú, ale pri silážnych jamách bolo bezpečnejšie. Dospelí boli presvedčení, že zákaz dodržiavam. Aj keď už na mojom obľúbenom mieste, kde som si zvykla líhať a dívať sa na oblohu, bola po čase zľahnutá tráva, aj tak si moju skrýšu nik nevšimol, preto som tam mohla zakaždým prísť a mať na dosah ruky svoje nebo, svoju priezračnú a beztvarú istotu, ktorá ma ochraňovala. Verila som tomu. Raz mi to nebo zosadlo na rameno v tvare malého modráčika, krúžil okolo mňa a potom mi pristál na ruke. A neskôr, oveľa neskôr v dvojizbovom bratislavskom byte mi predstava o modráčikovi a oblohe občas predsa len prinášala priezračný a beztvarý spánok. Málokedy síce, ale občas predsa len poletujúci modráčik zrušil padajúce sadze. Možno ich len prefarbil na jasnomodro, také mal krídla, až ich v modrobelasom povetrí nebolo vidieť.

[4]

Nemala som na premiéru chodiť. Dala som si čierne okuliare, áno, sama pred sebou som sa tvárila, že preto, lebo mi slzili oči. Neklamala som príliš. Oči mi naozaj slzili, ale nie až natoľko, aby som večer na premiére strašila v čiernych okuliaroch. Dala som si ich, aby ma nik nespoznal. Aj keď som sa sama sebe v duchu vysmievala, veď kto by ma spoznával?! Lenže potom som si ich dala dolu, lebo uvádzačka gánila, a tu ho máš, oslovila ma mladá redaktorka, ktorá mi už dvakrát volala domov a dvakrát som ju odbila, že sa necítim dobre. Načo aj ona išla na tú premiéru? Smola. A ako ma spoznala? Nechápem. Vraj aby som hovorila o Osvienčime. Lenže prečo práve ja? Boli tam aj iní. Ja nemôžem, nemôžem, fakt. Spomienky na Osvienčim sa mi zasekli, ako sa zasekávali slová môjmu koktajúcemu otcovi. A tak ako jemu, aj mne sa také zaseknuté dokola vracajú. Znovu a znovu, musím to nejako zastaviť, ale ako? Najlepšie je o Osvienčime nehovoriť, nemyslieť naň, nerozprávať o ňom, vygumovať ho z pamäti. Lepšie je rozmýšľať o detstve, o oblohe s kučeravými usmiatymi mrakmi na dosah ruky. O motýľoch. O modráčikoch.

Modráčiky so silážnymi jamami boli u starých rodičov na južnom Slovensku, kam sme so sestrou Leilou chodievali každé leto na prázdniny. Tečie tam Dunaj a všade dookola sa rozprestiera pokojná rovina. A od septembra do júna sme boli v Bratislave, kde modráčiky nelietali a neboli ani čarovné dvory susediace so záhradami plnými ovocia od výmyslu sveta. Mäsité broskyne a hrozno a jablká a hrušky a marhule. Zato v Bratislave bola nemocnica. Pamätám sa, ako ma mama odniesla do nemocnice, keď som mala dva roky, pretože som mala hnačku, ktorú mi nevedeli zastaviť. V nemocnici boli biele železné postieľky so sieťkami. Strašne veľa postieľok v rozsiahlej miestnosti, jedna vedľa druhej ako vojaci. Za veľkými sklenými oknami sa knísali stromy, vyzerali ako tiene šuchotavých hrôzostrašných zverov odkiaľsi zďaleka z dávnych dôb. Všetky postieľky boli prázdne, mama ma položila do jednej z nich a odišla. Zľakla som sa, preto som sa veľmi rozplakala, kričala som zo všetkých síl, ale nikto neprichádzal. Len stromy za oknami sa neprestávali šuchotavo a hrôzostrašne knísať. Oveľa neskôr prišla mama, vzala ma z postieľky, povedala, že už som zdravá a vzala ma odtiaľ. A ešte predtým kričala na sestričku niečo ako:

„Už ju tu nenechám ani jeden deň,“ a potom ma vzala na ruky a mne sa zdalo, že ma oslobodila od tých záhadných stromov a nesympatických chladných postieľok.

U starých rodičov na dedine bolo krajšie a zaujímavejšie. A býval u nich strýko Fero, najmladší mamin brat, nemal ešte ani dvadsať. Husté čierne kučeravé vlasy mu padali do očí a zmäkčovali jeho ostro rezanú tvár. Často sa hrával s nami deťmi a my sme ho zbožňovali. Cez leto sa nás u starých rodičov zozbieralo do desať vnúčat. Fero veľa pil, potom sa knísal po dome a zachytával sa o horné obruby dverí. Raz, keď prišiel neskoro domov, otvoril dvere z kuchyne do spálne, kde sme všetci spali, teda okrem neho, on spával vo vedľajšej miestnosti, a bez slova ostal stáť v roztvorených dverách, až kým sme sa nezobudili. V kuchyni nahlas tikali hodiny, svetlo z kuchynskej žiarovky nás rezalo do očí a on sa vo dverách pohojdával v rytme tikania, bol vysoký a tmavý, pripadalo mi, že je ozrutným kyvadlom ešte ozrutnejších hodín.

[5]

Jedného dňa sa strýko Fero rozhodol, že nám spojazdní starý bicykel. Na povale ho obrátil hore kolesami, odmontoval ich a rám natrel na čierno smradľavou olejovou farbou. Keď farba vyschla, namaľoval na rám zlatý pruh. Chodili sme hore-dolu po drevených vŕzgajúcich schodoch dívať sa na strýka Fera, ako vylepšuje náš vytúžený bicykel, a nosili sme mu zdola, čo potreboval.

Keď strýko Fero nebol doma, s Leilou sme vybehli na povalu, ukradli sme si neotvorenú plechovku zlatej olejovej farby a jedna druhej sme si ňou farbili vlasy, chceli sme sa skrátka stať zlatovláskami.

„Budeme strašne zlaté,“ vykrikovala Leila a šťastne sa smiala.

Farba smrdela a stekala nám na plecia, keď zaschla, bolo to ešte horšie. Vlasy sa nám zlepili do gundží a farba sa ani náhodou nedala zmyť. Museli nám vlasy ostrihať nakrátko.

„Aj tak som chcela kratšie vlasy,“ vyhlásila bezstarostne Leila.

Mne bolo za mojimi dlhými vlasmi ľúto, ale nepriznala som sa.

Keď farba na bicykli celkom uschla, strýko Fero primontoval naspäť kolesá a potom ho slávnostne zniesol dolu na dvor a zavolal nás deti, aby sme sa na ňom povozili. Vyšli sme na hradskú. Strýko Fero ťahal bicykel pred sebou a my sme utekali za ním a dotýkali sa rukami krásneho bicykla so zlatým pruhom. Po chvíli nás vyzval, aby sme si na ňom zajazdili, tak sme to skúšali jeden po druhom. Na mňa prišiel rad naposledy. Strýko Fero mi veselo prikázal:

„Nasadaj!“ a dodal, že ma bude tlačiť ako sestru Leilu a ostatných bratrancov a sesternice.

Spočiatku som sa nevedela dočkať, kedy aj ja už konečne budem môcť jazdiť na vynovenom bicykli, ale vo chvíli, keď som naň mala vysadnúť, zmocnil sa ma strach, takmer úplne som zmeravela. Všetci mi radili, čo mám urobiť, kam položiť jednu nohu a kam druhú, aby sa mi to podarilo. Stála som pri bicykli, nedokázala som sa ani pohnúť, hanbila som sa, mala som už dvanásť rokov, pripadala som si trápne nešikovná. Potom ma Fero vzal na ruky a posadil na sedadlo bicykla.

„Neboj sa,“ láskavo sa mi prihovoril, „som pri tebe. Nespadneš.“

Držal bicykel pevne vzadu za sedadlo a tlačil ho spolu so mnou pred sebou.

Rozplakala som sa a prosila ho, aby ma dal dolu.

„Ja, ja, ja sa chcem bicyklovať!“ prekrikovali sa moje sesternice a bratranci.

Ťahali bicykel k sebe a zhadzovali ma z neho dolu. V tej chvíli som pocítila aj ja túžbu dokázať ovládať bicykel, až sa mi to podarilo, ale iba na chvíľku, pretože som vzápätí kolesom narazila o obrubník a spadla som na zablatený chodník, celú pravú stranu a zadok som si zablatila. Strýko Fero sa rozosmial, keď ma videl, ako sa usilujem rukou vyprášiť mokré blato, ktoré sa mi ešte väčšmi rozmazávalo na teplákoch. Biele veľké zuby sa mu zaleskli na slnku. Najväčšmi sa ma dotklo, že sa o rok mladšia Leila na bicykli bez problémov udržala, ale ja nie. Nikdy viac som na bicykel nesadla.

Na druhý deň prišiel strýko Fero opäť v noci domov opitý, otvoril dvere do izby, kde sme spali, kolísal sa v nich, čierny a zlovestný, spoza neho presvitalo svetlo až do našich postelí. V ruke držal akýsi zaprášený predmet, boli to husle. Pomaly podišiel k mojej posteli a položil ich na vankúš vedľa mňa.

„Sú tvoje,“ povedal, „to máš ako bolestné za ten pád.“

„Odkiaľ ich máš?“ rozospato som sa spýtala.

„Boli na povale. Našiel som ich ešte ráno. Môj starý otec, tvoj prastarý otec bol huslista. Zrejme si ich tam odložil,“ povedal.

Potom hojdavo dokráčal k dverám a privrel. Dlho som sa dívala na rozsvietenú škáru na spodku dverí, cítila som sa trápne, že som sa zabudla poďakovať, preto som chcela vstať a ísť za ním do kuchyne, ale nevládala som. Pritiahla som si husle k sebe, objala ich a znovu som zaspala. Odvtedy som snívala, že sa vykašlem na klavír, na ktorý som chodila od piatich rokov, a stanem sa huslistkou. Veď husle si môže človek vziať so sebou všade ako bábiku vyrezanú z dreva, s ktorou som sa hrávala, a klavír sa nedá ani objať.