Fantázia 2007

Antológia fantastických poviedok

Finálové a ďalšie vybrané poviedky z literárnej súťaže

Cena Fantázie 2007

Elektronická kniha

Fantázia 2007

Antológia fantastických poviedok

Zostavil: Ivan Pullman

Copyright © Fantázia

Publisher © Mgr. Ivan Aľakša – FANTÁZIA, 2007

Cover design © Martin Plško, burningflag.deviantart.com

Všetky práva vyhradené

ISBN 978-80-969236-2-5

Ivan Aľakša

Zlé správy s (čiastočne) dobrým koncom

Rok 2007 sa začínal s veľkými vyhliadkami. Časopis Fantázia sa tešil na oslavu 10 rokov existencie (zrodil sa 4. júla 1997), slovenská fantastika sa chystala na organizáciu 25. ročníka česko-slovenského festivalu fantastiky Parcon, ktorý sa po piatykrát mal konať na Slovensku (v Nitre) a to desať rokov od posledného slovenského Parconu v Spišskej Novej Vsi (presne tam vyšlo nulté číslo prvého slovenského sci-fi periodika Fantázia)...

Časopis Fantázia a vlastne aj ostatné s ním súvisiace aktivity, teda poviedková súťaž Cena Fantázie, zborník z tejto súťaže, už sedem rokov vyhlasovaná Cena slovenskej fantastiky ISTRON a spomínaný festival Parcon sú však priamo závislé od finančnej podpory štátu, ktorá v tomto roku prišla neskoro a vôbec nie v takej výške, aby to všetko fungovalo tak, ako by malo.

Odniesla si to v prvom rade Cena ISTRON, ktorú sme v tomto roku nevyhlásili a na knižnom veľtrhu Bibliotéka bude tentoraz chýbať. Slovenskí fanúšikovia fantastiky nedostali v tomto roku šancu oceniť autorov, vydavateľov, ilustrátorov, prekladateľov a filmových distribútorov za ich snahu priniesť nám aj na Slovensko to, čo všetci máme radi. Škoda, snáď o rok...

Festival Parcon a oslava 10 rokov časopisu síce boli, no niesli sa v komornejšom duchu, napriek tomu sa do Nitry na tri dni zišlo vyše 500 fanúšikov fantastiky zo Slovenska aj Česka a účastníci si mali šancu posedieť a porozprávať sa nielen so súčasnými hviezdami slovenskej fantastiky, ako je Červenák, Fabian, Pavelková, Pilcerová, ale aj s legendami, ako Žarnay, či Fekete. Nitra ukázala tiež záujem mládeže o slovanskú históriu a mytológiu, o ktorých okrem autorov skvelo rozprávali pracovníci Archeologického ústavu SAV v Nitre a tiež legendárny publicista a historik Pavel Dvořák. Záujem o históriu Slovanov sa prejavuje aj na úspechu domácej fantasy z pera našich (už spomenutých) autorov.

Finančné problémy sa dotkli samozrejme najviac a predovšetkým časopisu Fantázia, ktorý do roku 2007 vstúpil exkluzívne vyzerajúcim číslom 39. Na čas všetko nasvedčovalo tomu, že po Parcone sa po časopise zľahne zem, že oslava desiatich rokov Fantázie bude vlastne jej karom, že 59 poviedok zaslaných do piateho ročníka súťaže Cena Fantázie vyjde nazmar...

V titulku som však sľúbil (aspoň čiastočne) dobrý koniec. V rukách držíte zborník, ktorý predsa len vyšiel, štvorčlenná porota v zložení: Robert Pilch (majiteľ českého vydavateľstva Brokilon, presadzujúci slovenských autorov na český fantastický trh), Štefan Huslica (úspešný slovenský autor publikujúci vo Fantázii, autor zbierky poviedok Niekedy), Imrich Rešeta (publicista a autor, kultúrny redaktor týždenníka Žurnál) a Slavomír Tužinský (manažér knižného veľtrhu Bibliotéka) vybrala päť finálových poviedok a na internetovej stránke Fantazia.sk čitatelia nakoniec rozhodli o víťazovi a ostatných ocenených v tohtoročnej poviedkovej súťaži. K trom oceneným pribudla v tomto roku v Cene Fantázie aj špeciálna Cena Bibliotéky, dotovaná organizátorom knižného veľtrhu akciovou spoločnosťou Incheba. A už je zároveň isté, že do konca roka vyjde aj časopis Fantázia svojím decembrovým číslom 40.

Zborník Ceny Fantázie 2007, ktorý držíte v rukách obsahuje v premiešanom poradí päť porotou vybraných finálových poviedok a ďalšiu päticu poviedok, ktoré vybral jeho editor Ivan Pullman aj na základe vysokých hodnotení poroty. V tomto roku zasa padol rekord v množstve prijatých príspevkov, vo veľkom množstve v nich však vidieť pesimizmus, sklamanie zo smerovania našej civilizácie, zamýšľanie sa nad problémami ľudstva – v niektorých chvíľach bolo to čítanie úmorné a ťažké. Akoby aj autori cítili tie tohtoročné „zlé správy“ a reflektovali situáciu Fantázie a slovenskej fantastiky.

Na konci tejto antológie sa nachádza esej Miloša Ferka o pozoruhodných poviedkach a autoroch za desať rokov existencie časopisu Fantázia. Predtým, než sa rozhodnete písať poviedku do budúcoročnej Ceny Fantázie, skúste sa do niektorých z tých poviedok začítať a popremýšľať, či aj čitateľ chce od vášho textu to isté, čo sa mu dostáva každodenne v správach. Veď aj tie naše „zlé správy“ majú nakoniec (aspoň čiastočne) dobrý koniec...

Snáď vám teda poviedky v tomto zborníku budú „chutiť“ a prípadne vás vyburcujú k vlastnej fantastickej tvorbe. Cena Fantázie totiž pokračuje aj v roku 2008 – informácie nájdete na konci zborníka, v časopise Fantázia a na internetovej stránke

www.fantazia.sk

Výsledky Ceny Fantázie 2007:

1. miesto: Lucia Droppová: Ako orol

/Cena Fantázie a 3.000,- Sk/

2. miesto: Miloš Ferko: Neodhaliť tvár

/2.000,- Sk/

3. miesto: Martin Kochlica: Druh komunikácie

/1.000,- Sk/

4.-5. miesto:

Monika Sjekelová: Čierny les

Daniel Klimek: Potomkovia mŕtvej planéty

Cena Bibliotéky: Monika Sjekelová: Čierny les

/Cena Bibliotéky a 3.000,- Sk/

Výsledky boli vyhlásené na 15. medzinárodnom knižnom veľtrhu Bibliotéka dňa 10. 11. 2007 v Bratislave.

Cena Fantázie 2007 - výsledky 1. kola
| Hodnotenie poroty |
Číslo | Názov | Autor | Huslica | Tužinský | Rešeta | Pilch | SUM | Miesto po 1. kole
01 | Leguán | Dana Hlavatá | 7 | 3 | 4 | 0 | 14 | 31.-37.
02 | Piknik | Jana Cwika | 3 | 2 | 4 | 3 | 12 | 44.-49.
03 | Obracanie na popol | Viktória Laurent Škrabalová | 3 | 9 | 5 | 2 | 19 | 9.-10.
04 | Kvet premeny | Martin Lančarič | 3 | 5 | 4 | 0 | 12 | 44.-49.
05 | Môj anjel strážny | Martin Lančarič | 3 | 4 | 4 | 0 | 11 | 51.-54.
06 | Mačka | Mária Stanková | 7 | 4 | 4 | 0 | 15 | 24.-29.
07 | Braxis | Miroslava Garajová | 3 | 5 | 4 | 4 | 16 | 18.-21.
08 | Čierny les | Monika Sjekelová | 7 | 10 | 5 | 2 | 24 | 2.
09 | Predpovede, svedectvá a slzy | Radka Timková | 4 | 6 | 5 | 0 | 15 | 24.-29.
10 | Bahno | Ivana Lacková | 6 | 6 | 4 | 0 | 16 | 18.-21.
11 | Hmla | Vít Frič | 3 | 5 | 4 | 0 | 12 | 44.-49.
12 | Osudové stretnutie | Patrícia Grelová | 3 | 4 | 3 | 0 | 10 | 55.-56.
13 | Daltonizmus | DemoLithium Draconis | 3 | 8 | 4 | 0 | 15 | 24.-29.
14 | Ako orol | Lucia Droppová | 4 | 7 | 6 | 6 | 23 | 4.-5.
15 | Ariente a ríša Slnečných kvetov | Denisa Komadová | 3 | 3 | 3 | 0 | 9 | 57.-59.
16 | Vďaka za spomienku | Lucia Baničiarová | 7 | 7 | 4 | 0 | 18 | 12.-14.
17 | Na polceste k zatrateniu | Adam Valenčík | 3 | 9 | 5 | 3 | 20 | 8.
18 | Kávové zrnká | Mária Kolajová | 3 | 6 | 4 | 0 | 13 | 39.-42.
19 | Vyšší princíp | Kliment Ondrejka | 3 | 7 | 6 | 0 | 16 | 18.-21.
20 | Komunika | Kliment Ondrejka | 4 | 4 | 4 | 0 | 12 | 44.-49.
21 | Majestát tejto noci | Alžbeta Vanyová | 3 | 7 | 4 | 0 | 14 | 31.-37.
22 | Čert ťa ber, Luk Starwolker | Milan Paulík | 9 | 6 | 3 | 0 | 18 | 12.-14.
23 | ...a odbila polnoc | Soňa Zverková | 4 | 8 | 3 | 6 | 21 | 7.
24 | Neodhaliť tvár | Miloš Ferko | 10 | 8 | 7 | 0 | 25 | 1.
25 | Padlý anjel | Monika Smyčeková | 4 | 5 | 3,5 | 0 | 12,5 | 43.
26 | Druh komunikácie | Martin Kochlica | 4 | 7 | 5 | 7 | 23 | 4.-5.
27 | Dom na stračej nôžke | Natália Hrušovská | 3 | 4 | 3 | 0 | 10 | 55.-56.
28 | Hybridi z inej planéty | Natália Hrušovská | 3 | 3 | 3 | 0 | 9 | 57.-59.
29 | Ušarnipanymála | Juraj Kopačka | 3 | 5 | 5 | 0 | 13 | 39.-42.
30 | Ľahší ako vzduch | Michal Četňanský | 3 | 6 | 4 | 0 | 13 | 39.-42.
31 | Sairel a amulet Sarga | Adela Červencová a Daniela Mrvová | 5,5 | 6 | 4 | 0 | 15,5 | 22.-23.
32 | Úsporné opatrenia | Zuzana Gajdošová | 5 | 6 | 4 | 0 | 15 | 24.-29.
33 | Dve strany jednej mince | Veronika Inglotová | 3 | 7 | 6 | 0 | 16 | 18.-21.
34 | Púšť Aporue | Radoslav Irša | 5 | 5 | 5,5 | 0 | 15,5 | 22.-23.
35 | Precitnutie | Erik Kotlárik | 3 | 8 | 5,5 | 0 | 16,5 | 17.
36 | Prológ o rasách Menmenelu | Michal Piják | 3 | 4 | 4 | 0 | 11 | 51.-54.
37 | Elipsis | Juraj Draxler | 3 | 7 | 5 | 3 | 18 | 12.-14.
38 | Ako prišiel pán | Adam Buchta | 3 | 6 | 4,5 | 0 | 13,5 | 38.
39 | Princova pomsta | Beáta Takáčová | 3 | 5 | 5 | 0 | 13 | 39.-42.
40 | Zub času | Bohuslava Vargová | 6 | 7 | 2 | 0 | 15 | 24.-29.
41 | Uránik | Beáta Takáčová | 6 | 9 | 3,5 | 0 | 18,5 | 11.
42 | Tira a stratený starký | Marek Jánoš | 3 | 4 | 2 | 0 | 9 | 57.-59.
43 | Yktof | Anna Grenčíková | 3 | 5 | 3 | 0 | 11 | 51.-54.
44 | Volané číslo bolo zrušené | Ivana Malinková | 7 | 4 | 6 | 0 | 17 | 16.
45 | Hľadanie | Ivan Mošteňan | 3 | 7 | 4 | 0 | 14 | 31.-37.
46 | Lovec | Martin Pitorák | 4 | 5 | 3 | 0 | 12 | 44.-49.
47 | Cesta žoldniera | Andrej Špeťko | 3 | 5 | 3,5 | 3 | 14,5 | 30.
48 | Dúha pre Jestera | Brynn Absolon | 5 | 5 | 6 | 6 | 22 | 6.
49 | Pieseň vrahov | Róbert Glatz | 7 | 7 | 5 | 0 | 19 | 9.-10.
50 | Viera | Diana Majerová | 3 | 7 | 4 | 0 | 14 | 31.-37.
51 | Vietor a dážď | Lucia Kapsová | 3 | 5 | 3,5 | 0 | 11,5 | 50.
52 | Poludnica | PhDr. Eva Bombová | 3 | 5 | 6 | 0 | 14 | 31.-37.
53 | Jazerný princ | Nina Václavová | 3 | 6 | 5 | 0 | 14 | 31.-37.
54 | Meč samoboj | Anna Robertová-Michalová | 3 | 4 | 5 | 0 | 12 | 44.-49.
55 | Čudný deň | Zuzana Kollárová | 3 | 4 | 4 | 0 | 11 | 51.-54.
56 | Potomkovia mŕtvej planéty | Daniel Klimek | 9,5 | 7 | 7 | 0 | 23,5 | 3.
57 | Božidara a satanista z matfyzu | Natália Trejbalová | 6 | 5 | 4,5 | 2 | 17,5 | 15.
58 | Bosorka | Scarlett Rauschgoldová | 3 | 6 | 4 | 2 | 15 | 24.-29.
59 | Posun krátkych okamihov | Monika Michalovová | 3 | 7 | 4 | 0 | 14 | 31.-37.

Brynn Absolon

Dúha pre Jestera

Autor osebe:

Sliterárnou tvorbou som začala vprvej triede základnej školy. Mojím prvým úspechom bolo druhé miesto vliterárnej súťaži Slovo Detí (1997).

Píšem poéziu aj prózu. Vminulosti som sa venovala prevažne fanfikcii; vsúčasnosti mám rozpracovaný originálny svet. Publikovala som poviedku vzborníku Ceny Fantázie 2006. Fantasy čítam apíšem, pretože prítomnosť nadprirodzena robí život pestrejším.

(Brynn Absolon)

My opoviedke:

Deti sú budúcnosť. Kto sa ale dokáže onašu budúcnosť postarať? Deti. Bezstarostnosť detí aich cit pre realitu bez bariér je jediný, ale nadmieru silný nástroj, ktorý ich dokáže ochrániť pred čímkoľvek akýmkoľvek.

(Ivan Pullman)

Boli sme len deti, ale poznačené peklom.

Najmladší znás, mohol mať dvanásť alebo trinásť rokov, padol predvčerom. Nebežal dosť rýchlo, azOstatných nikto nebol dosť odvážny na to, aby riskoval vlastný život pre cudzí. Vo chvíli keď sa ocitol vdostrele, automaticky sa stal neznámym, kým my – Ostatní – sme bežali vpred svorne, preč od smrti svištiacej na neviditeľných krídlach, preč od miesta, kde sa Marekove zrenice rozšírili vokamihu bez strachu, no plné prekvapenia, tesne predtým než sa zniesol na asfaltový chodník so šarlátovou ružou, zasiatou olovom na hrudi.

Aňa dobehla až úplne na konci – chvíľu to už vypadalo, že ich na tej ulici necháme oboch. Sme príliš blízko khradu, kde generál vbielej uniforme smetálmi vytvárajúcimi akýsi pestrý štít okolo jeho srdca zriadil provizórne oblastné veliteľstvo. Hliadky sú tu časté, ostré, astrieľajú bez varovania. Zozadu sa na nás tlačia červenokabátnici apolícia, zpredu čierni amodrí, amnožstvo ďalších farieb aich kombinácií je zamiešaných vkaždom dave. Prehľad otom kto je kto sme už dávno stratili, ale nám je to jedno. Na nás strieľajú všetci.

Domy sú tu staré, mnohé znich sú kultúrnym dedičstvom. Dekády trpeli historici len pomyslením na ich rekonštrukciu,dnes sú vysoké hrubé múry sopadávajúcou omietkou dekorované dierami po guľkách. Okná sú vysoké, temné, väčšina skiel vybitá alebo rozstrieľaná. Izby ostali studené… aprázdne.

Nasúkali sme sa, po jednom, do chodby za pootvorenými vchodovými dverami, alapáme po dychu. Pozeráme sa po tvárach Ostatných. Mnohé sú červené. Nikto neplače.

„Pohyb. Než sa sem dostanú, musíme byť preč.“

Otáčame sa ku schodisku, atí, ktorí ešte dokážu jasne rozmýšľať, zvažujú možnosti. Hore do pasce, alebo dolu do pasce? Po strechách by sa možno dalo dostať až knámestiu... vyčkať noc, prejsť popod most, autiecť po nábreží…

„Dnes alebo zajtra?“ pýta sa Lucia, ktorá jediná sa odmieta zúčastniť na kolektívnom predstieraní naivity. My vieme, že neumrieme. Nikdy neumrieme. Ale Lucia píše básne, hlúpe príliš múdre rýmovačky ceruzkou na vymaľovaných stenách opustených bytov kde odpočívame.

Vystúpame hore schodmi, natlačíme sa do apartmánu na treťom poschodí, aFerko za nami zamkne. Čert vie kde vzal kľúč, atiež kam ho vnasledujúcej chvíli podel, pretože Ferko už ho nemá, anikto znás ho nevzal. Sme ticho, tichšie než vkostole. Sme vmárnici, len teplo júnového dňa tú predstavu spochybňuje. Dolu počuť kroky, krik hlasov vcudzích jazykoch – niektorí dokonca kde–tu rozumieme fráze. Ktovie čo urobili sMarekom… ale nikto sa nepozrie, lebo vokne by ho bolo vidieť. Počuť tresk adávku zautomatu – niekto jačí aumrie. Nie my. Priviedli sme vojakov, aby zabili cudzích.

Lepšie cudzích ako nás.

Vojaci odchádzajú, vlečú telá takzvanej „domobrany“. Domobrana tu nikdy nebola, kto mohol, utiekol, komu dovolili, vzdal sa, amy… My sa naháňame za preludom. Niet čo brániť. Niet za čo umrieť. Lucia vytiahne ceruzku apíše, do stredu steny, znesväcujúc snehovo bielu plochu svojim maličkým, bezvýznamným grafiti.

Uteš, pán, pani majorovú

Major si našiel pani novú

Lež aká to strata, keď výkon sa ráta

On používa len zbrane zkovu

Kde by sa dospelí utiekali kstrojovej vášni, snažiac sa sami sebe dokázať že sú dospelejší, najdospelejší, samotným vykonaním fyzického aktu, my vedome mladneme. Aj tí najstarší, okrem Lucie, sa vracajú do raného detstva. Dotknutí alebo nie, skrvou na rukách či iba sblatom zcesty, pozeráme sa na svet očami nevinnosti, doširoka roztvorenými, sami veriaci našej pretvárke.

Ktorá škôlka nechá deti brodiť sa rozmáčanou zemou vdaždi, bez kabátov, túliť sa ksebe ako štence, aby uchránili trochu živočíšneho tepla? Mali by nás nakŕmiť, uložiť do postieľok, prečítať rozprávku odrakovi aprincovi smečom, amy by sme sa nechali unášať snami onašej budúcnosti.

Jester nemá meč. Zato má pištoľ. Ukradol ju včera policajtovi, ktorého zastrelil revolverom (kedysi) vojaka vmodrej uniforme – ten padol „priateľskou paľbou“ vprestrelke vo štvrtok, keď prišli oživot deti snesprávnou farbou (vlasov, očí, pleti alebo zástavky zovretej vmalej bacuľatej rúčke).

Na obzore nad tým bitúnkom sa črtala veža kostola, bledomodrá ako viera, osamelá vo svojom pátose. Všetci anjeli zo všetkých kostolov vmeste sa zleteli aspievali svojimi ľubozvučnými hlasmi, spievali dušičkám pri vzostupe, spievali až kým úplne nezachrípli: „Gloria in excelsis Deo.“

VKvetinovom Údolí zliezol Kristus zkríža – alebo ho možno strhli vojaci, vrhli krehký mramor na koľajnice astrieľali, kým zbieleho nevinného tela Spasiteľa neostali iba črepy. Škľab im strnul na tvárach, lebo hoci vedeli, že sa musia smiať, do smiechu im nebolo.

Denisa má vlasy nafarbené na čierno. Oblečená je ako bola vškole, vten prvý deň, ale nepamätá si ktorý to bol, len vie, že sirény začali jačať uprostred hodiny biológie. Vtedy sa tešila – obe sa tešili, lebo ešte boli dve. Skoro rovnaké, len jedna farebná, praktická, so sklonom čarbať do kníh apospevovať si popové pesničky, adruhá čierna, svojhlavá, uprednostňujúca metal. Učili sa po anglicky, aby rozumeli textom. Teraz bola sama, a„Nie sme zlí“ jej zrazu pripadalo ako najlepší song na svete. Začala teda, sama, potichu, keď užsi boli istí, že hliadka je zdosluchu. Ostatní sa popridávali, vypĺňali prázdne miesta kde jej chýbali slová. Lucia sa rehotala bezprízornosti nášho apelu, bez hlasu, akoby nechcela pokaziť náš pochybný súzvuk. Otočila sa čelom ku stene, apod svoj výtvor napísala preklad, aby aj okupanti, agresori všetkých krajín sveta, vedeli, že si môžu…

Console Mrs. Major, my dear sir

Major has found himself anew girl

But there is little lost, service is what counts most

And he uses just weapons of steel

Aňa je malá atrochu pri tele. Má šikovnéruky amyslí jej to, ale bývala posledná ztriedy vrýchlostných súťažiach (teraz je už iba posledná ztriedy). Oblečenú má sukňu, ktorá jej prekážala pri behu, lebo jej zabraňovala natiahnuť krok, roztrhla preto látku na oboch stranách. Improvizované rozparky odhaľujú jej stehná viac než by si priala, aona sa červená, vrozpakoch, vždy keď sa na ňu niekto dlhšie zahľadí. Vlasy si stiahla do copu, ale vpredu spustila pár prameňov aby jej nebolo vidieť do tváre. Teraz spí. Nechali sme jej jednu zpostelí vdetskej izbe, splyšovými hračkami. Deformovaného žltého zajaca dievčatko vspánku zviera vobjatí, akoby dúfalo, že ho ochráni. Vypchatá hračka spokriveným výrazom dnes dokáže ochrániť práve tak, ako čokoľvek iné.

Martina spí tiež, len nie vdetskej izbe. Ostala pri fontáne. Fontány mala vždy rada, zvykli ju upokojiť aosviežiť, ajej sa pri nich dobre učilo. Pri tejto sa naučila oneférovosti sveta apominuteľnostiľudí. Odmietla utekať, aso zdvihnutými rukami kráčala naproti čate nastúpenej vrade, shlavňami namierenými na ňu. Ani jej mladosť, ani jej mierumilovnosť neboli dostatočnými argumentami pre zajatie.

Strácame sa, dieťa po dieťati. Každá zdolaná ulica, každé námestie si vyberá mýto vpodobe ďalšieho krehkého bieleho tela zchvosta našej „bunky“, padnutého za obeť sociálnemu darwinizmu. Ak však niekto znás prežije do konca, bude to Jester.

Jester sedí utiahnutý vrohu, kúsok ďalej od pomyselného ohniska našej smutne nepravidelnej elipsy uprostred obývačky, skrčený, priťahujúc si fialový zamatový frak bližšie ktelu, ako by ho chránil pred nocou. Býval to tichý, skromný aúslužný chlapec. Svoje pôvodné meno odmietol povedať, ale už zpohľadu naňho je zrejmé, že muselo byť nejaké obyčajné, snáď zdrobnenina navyknutá zúst matky, ktorá padla pri obliehaní.

Jester je beštia. Nemá svedomie, nemá morálku, je sám stelesnením antitézy cti. Viacerí sme zabili… avšak jediný Jester vraždí. Nie pretože by ho to bavilo. On je presvedčený, že treba.

Nečaká úctu, rešpekt, vďačnosť, ani strach. Pravdepodobne nečaká nič. Preňho je smrť kohokoľvek vuniforme aktuálne iba skutkom, aspätne iba skutočnosťou. Ten Janko alebo Kubko vo vnútri je zjavne rovnako mŕtvy ako telá, čo necháva za sebou. Rovnako chladný ako tie pozostatky. Nedá sa použiť slovo „obete“, lebo Jester vraždí bez nenávisti abez lásky, nasucho, nastudeno. Takisto sa nedá povedať „nepriatelia“ či „sokovia“, pretože Jester nemá nepriateľov, avo férovom prístupe vidí (veľmi prezieravo) iba nevýhody. Delí ľudí na tých, čo nechá prežiť, azvyšok.

Oči sa mu, ako diamanty, jagajú inteligenciou, ľadovou astrašnou, čo zlomila nepríčetnosť, ktorou sa chlapec pokúsil brániť svetu ajeho krutosti, ačo ho vsotila do bezkrvnej existencie holých faktov nenapojených na emócie. Fakty sú to skutočne obnažené, jednoduché. Každý vuniforme má zbraň. Kto má zbraň, môže strieľať. Kto môže, strieľa na nás. Keď nás trafia, umierame.

Jester má na toto všetko jedinú odpoveď: prevencia. Opäť holé fakty. Keď je mŕtvy, nemôže strieľať. Netrafí nás. Neumrieme. Kstavu bezživotnosti mu musíme dopomôcť my, atento cieľ približujú zbrane. Zbraňami, ktoré máme vrukách my, nás nezastrelia.

Riadiac sa touto priamočiarou logikou, stal sa akýmsi vodcom. Musí byť krutou hrou osudu, že je oblečený vtom istom kostýme, čo mal na sebe počas prvého útoku. Buď mal rolu vdivadle, alebo sa chystal na maškarný bál, ale už viac než týždeň nosí kostým, ktorý vprvej chvíli vypadá komicky – fialový zamatový frak, žlté nohavice, žlto–fialová vesta skosoštvorcovým vzorom. Keď natiahne ruky, vidno okraje kanárikových manžiet košele, spod vesty zase vytŕča golier tej istej farby. Päsť na oko. Na rozdiel od Ostatných však jeho oblečenie nenesie žiadne známky používania, ani smietku prachu, apritom žltá je jedna znajťažších farieb na udržanie zdania čistoty.

Všetci sa potíme, jediný Jester nezapácha. Jediný Jester nosí neustále dlhé rukávy, vdaždi, vo vetre, vtom najteplejšom pokuse letného slnka opeklo na zemi. Všeobecný konsenzus je, že ho ochladzuje jeho srdce. Jediná snáď Lucia verí, že je to efektom nejakej kozmetiky zdrogérie, ktorú sme vydrancovali pár dní dozadu. Osobný zisk nám je ukradnutý, ale pre dievčatá to bola nutnosť. Tmavé, opustené regály pôsobili skľučujúco, avedomie toho, že sme kradli, naše svedomia chvíľu ťažilo viac než zabitie. Ten pocit však vymizol rýchlo, vytlačený hladom, smädom. Výčitky, asnimi strach, sa rozpustili, konfrontované svedomím následkov alternatívneho konania.

Vonku sa zotmelo, amy sme ostali bez elektriny abez vody, ticho ako myšky, oddychujúc uprostred akejsi parafrázy výstupu na Golgotu. Lucia si vyzliekla košeľu anohavice, a,oblečená iba vbielizni, aby sa jej lepšie myslelo, pridáva na stenu ďalší preklad. Stena je biela, avo svetle hviezd žiari dosť na to, aby sa text dal prečítať.

Schau, Herr, Frau Major ist zu trösten

Herrn Major andere schon küssten

Doch es gibt kein Verlust, Leistung mann achten muss

Ihm nur Metalwaffen ausrüsten

Jester zo záhrenia vytiahne presýpacie hodinky apoloží ich na stôl. Shodinami je normálne asociované tikanie, nie tichý svist perleťovo bieleho prachu zčasu na čas prúdiaceho tenučkým hrdlom (žiariaceho viac než steny). Je zrejmé, že tieto „hodiny“ nemajú čo dočinenia schronometriou. Vspodnej sfére sa zdvihne mikro–obláčik, akoby niekto fúkol do kôpky práškového cukru. Zopár zrniečok sa prenesie do hornej časti.

„Čo to je?“

„Pravdepodobnosť úspechu,“ odpovie Jester mimovoľne. Tak absurdná odpoveď mu pripadá úplne prirodzená.

„Úspechu… čieho?“ spýta sa Lucia, zľahka sa dotýkajúc skla končekmi prstov. Keď ruku odtiahne, jej odtlačky zmiznú samé od seba. Jester žmurkne od prekvapenia.

„Môjho,“ odvetí nevzrušene. Všetci sa zahľadíme na vreckový výsmech stredoškolskej matematike, nezaujato presúvajúci perleťové zrnká sem atam. Jester musel odísť, lebo keď mu Lucia položí ďalšiu otázku, už tam nie je.

Možno to bolo spôsobené sparnom júnovej noci, alebo dehydratáciou, ale my sme vtej izbe mali všetci tú istú halucináciu. Možno mal Jester kľúč ajeho kostým bol súčasť kúzelnického predstavenia, ale on sa vrátil, vošiel sneotrasiteľným pokojom cez podlahu, akoby stúpal po schodoch, azložil na parkety koženú tašku plnú nealkoholických nápojov vplastových fľašiach.

„Pite. Potom pôjdeme.“

„Pobežíme.“

„Pite,“ zopakuje, amy sa vrháme na sladkú vodu, prahnúci po tekutinách čo by utíšili naše vyschnuté hrdlá adodali nám trochu energie. Jeden za druhým vstávame, každý so svojou fľašou vruke, len Lucii chvíľu trvá, kým sa oblečie. Veľa tým nezmení, ale je príliš racionálna na to, aby vyrazila do ulíc takmer nahá. Jester prikývne, vezme Lucii ceruzku, anakreslí na stenu obrys dverí.

Avyvedie nás nimi von. Škôlkari skúšajú lietať, lebo nechápu, že sa to nedá – nám sa to, na prekvapenie príliš dospelej Lucie, podarilo. Búši na stenu, jačí, dupe od zúfalstva.

„Blázni! Ste obyčajní blázni!“

Jester sa zamyslí. Pohybom ruky nás pošle ďalej, sám ostáva stáť.

„Ste blázni! To nie je možné, to sa nedá! Vráťte sa! Vráťte sa!“

Jester vytiahne revolver apištoľ, zamyslí sa, arevolver zase schová. Vpištoli sú ešte dva náboje, aJester má radšej menšiu, kompaktnejšiu zbraň sjednoduchším nabíjaním. Prekročí stenou na druhú stranu, vtisne rukoväť do dlane bledej, chvejúcej sa mladej ženy, aopustí byt, vktorom sme sa na chvíľu schovali.

Na zemi leží žltý zajac aprázdne plastové fľaše, na stole stoja presýpacie hodinky. Presýpajú. Lucia chvíľu bezmocne zíza na počmáranú výmaľbu, po lícach jej stekajú slzy, apotom sa pustí prehľadávať zásuvky. Naveľa nájde novú ceruzku, apíše satirické zbohom.

Vojačik, kdeže si zanechal

Dievčinu, ktorej si srdce dal?

Všetky tie krásky! Tu si ťa zlásky

Na prsia privinie Generál

Kráčame ulicami ako zástup prízrakov. Ztmy sa knám kde–tu pripojí tieň, kde poschovávané deti prežili až doteraz. Fagocytujeme ich, staviame znich jednoliate telo, orgán sjedinou funkciou. Sme bunky jedného tkaniva.

Zo strechy po odkvape zlezie chlapec apripojí sa knám. Už sa nepýtame na mená. Sme jednobunkovec, na prežitie nám stačí zachovať vzorku našej deoxyribonukleovej kyseliny. Nový chlapec je silný, krásny, aj sotvorenou ranou cez pol tváre, ktorá len tesne míňa oko. Je otázne či vôbec môže rozprávať.

Pred Národným múzeom sú hliadky. Musíme sa vrátiť aobísť celý blok tmavými uličkami. Na nábrežie vyjdeme okus ďalej, aponáhľame sa pod most, do nepreniknuteľnej čierňavy, ktorá nás dokáže spoľahlivo ukryť. Popŕcha.

Vyplašené holuby vzlietajú zfasád, pokrývajú nebo zašednutými symbolmi mieru. ZKorunnej veže hradu ich skamennou tvárou sleduje Generál. Položí si ruku na hruď, ale cez kovovú vrstvu vyznamenaní necíti tlkot. Počuť hudbu. Nejaký odsúdenec vLuciinej situácii dáva zbohom tak, že púšťa hymnu. Ozýva sa streľba medzi tónmi, ale umlčať tú melódiu nedokáže. Odráža sa od stien, prenáša vzduchom, rozkývava stromy. My sa držíme za ruky, akráčame nocou, smejeme sa, džavoceme. Deniska naťahuje slabiky ako batoľa.

„De–e je–e Ma–atinka–a?“ Zaťahá Jestera za zamatový rukáv. „Pí?“

Jester mlčky prikývne, nerozrušený touto náhlou infantílnosťou. Prevedie nás po prechode, amy sa obzrieme na obe strany, pretože semafory nefungujú. Dážď hustne.

„Matinka pí!“ zvolá Deniska, rozosmeje sa, asroztiahnutými rukami sa zatočí, chytajúc kvapky do široko roztvorených úst. Pomaly, jeden za druhým, sa vyzúvame, vykračujeme vpred, bližšie kmorovému stĺpu, naťahujeme ruky ako Deniska, achytáme dážď do dlaní, nastavujeme mu tváre. Jester ide snami, dáva na nás pozor ako krotiteľ na svoje opičky, ktoré sa zrazu samé od seba rozhodli predvádzať triky. Netancuje však, avypadá to skoro akoby sa ho kvapky nedotýkali. Zamatový frak ostáva suchý.

„Poďte späť!“ Jester nám káže ľadovým hlasom. No my, deti, nemáme rešpekt voči autorite. Už nie je jedným znás, chce nás ovládať, chce…

„Späť!“ zakričí zplných pľúc.

Neskoro. Jester sa vrhne nabok, tesne uniknúc rane ostreľovača zo strechy hotela. Hliadky sa na nás znášajú zo strán izhora ispoza rohov, zuličiek, zbalkónov. Utekáme. Jester beží pred nami, my za ním ako vyplašené húsatá za matkou husou. Zrazu nám nevadí, že knám nepatrí. Vedie nás preč, amy mu veríme, niekde vkútiku podvedomia nezaplnenom panikou. Za sebou počujeme rinčanie skla, plač atupé údery. Ticho udržiavané tlmičmi pôsobí neskutočne. Smrť pôsobí neskutočne. Aj naše slastné šialenstvo je neskutočné, predstierané…

Utekáme po koľajniciach, okolo ruín kovovo–sklenenej zastávky azhoreného auta. Aňa sa skrčí pred začiernenou kapotou. Nevládze. Chytá druhý dych. Zatne zuby abeží ďalej. Bolia ju všetky svaly, po dňoch strastí stále nezvyknuté na námahu, ale adrenalín ju ženie vpred.

Jester vľavej ruke dvihne okrúhle zrkadielko, pravou namieri dozadu cez plece astrelí. Proti všetkej pravdepodobnosti zasiahne vojaka.

Vbehneme pod most. Strácajú nás zdostrelu všetky uniformy zbalkónov astriech, avšetci zmosta. Ferko zle došliapne, noha sa mu zachytí do koľajnice, padne avyvrtne si členok. Otáčame sa knemu. Panika sa pomaly vytráca, aFerkova hrôza sa odráža vnašich tvárach. Zrak mu zablúdi kzranenej končatine. Roztrasie sa. Vie – všetci vieme – že ďalej nemôže ísť. Poniesť ho nemá kto.

Ferko je zrazu cudzí. My Ostatní sa po jednom otáčame späť apokračujeme vúteku, pomalšie aorganizovanejšie než pred chvíľou. Jediný Jester na moment zaváha.

„Nenechávajte ma tu! Vezmite ma so sebou!“

Kráčame strnulo. Ferko nechce umrieť, ale my tiež nie. Musíme ísť. Nesmieme sa zastaviť.

„Prosím! Ja… ja… s–sa b–bojím… Prosím!“

VJesterovi len na okamžik precitne pozostatok čohosi ľudského. Stlačí spúšť. Obráti sa, avedie nás ďalej temnotou tieňov pod mostom.

Čakáme. No Jestera niet.

„Vykašľal sa na nás!“

„Zbabelec!“

Ten čin Jestera šokoval, Ostatných dojal.