Michal Havran

Obesíme ťa

Čo sa so Slovenskom vlastne deje?

Pohľad spisovateľa, komentátora a teológa

KNIŽNÁ EDÍCIA AUTOROV DENNÍKA SME

Vydalo vydavateľstvo

Petit Press, a. s. Bratislava

v roku 2017 ako prvé vydanie.

Obesíme ťa

Michal Havran

Copyright © 2017 Petit Press, a. s., Bratislava

Text Copyright © 2017 Michal Havran

Editor

Beata Balogová

Jazyková redakcia

Jana Kovaľová

Obrazová redaktorka

Stanislava Ivánková

Grafický dizajn a spracovanie

Igor Kovár

Produkcia

Ján Pallo

Fotografie

Archív denníka SME, TASR

Fotografie na obálke Denník SME – Jozef Jakubčo

Tlač: Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

ISBN 978-80-559-0662-1

Všetky práva vyhradené.

Úvod

Z nejakých dôvodov je časť verejnosti presvedčená, že ak niekto nosí bambusové fakle z Hornbachu, odporúča Protokoly sionských mudrcov a snaží sa demolovať rómske bývanie, tak nie je fašistom. Túto poruchu vnímania sveta v našich dejinách poznáme. Vieme, že niektoré kruhy považujú Tisa za nevinného miništranta, ktorý v najhoršom ukradol zo sakristie oplátky, a z minulého režimu si najpresnejšie spomínajú na stanovačky na Zemplínskej šírave. Z psychologického hľadiska je to pochopiteľné. Ľudia sú náchylní vytesňovať zo života traumy a podobne sa správa aj spoločnosť snažiaca sa zabudnúť na to najhoršie z vlastných dejín. Zároveň tým priznáva, že sa s týmito udalosťami cíti v spojení, alebo ich považuje za hrozbu.

    Odpoveďou slovenskej spoločnosti na radikálnu zmenu povahy sveta, ktorej sme účastní, však nemôže byť neschopnosť pozrieť sa na zničujúci potenciál radikálov a rasistov. A to ani vtedy, keď ich ešte stále istá časť považuje za neškodných vlajkonosičov a  chlapcov predávkovaných testosterónom. Akokoľvek komicky pôsobí ich obradnícka vážnosť, práve oni sú nositeľmi najzavrhnutiahodnejších tradícií Slovenska, oni do verejnej diskusie zavliekli novoľudáctvo a  otvorený rasizmus, oni v  nás obnovili naničhodné hrdinstvo Slováčikov. Tých, ktorí v  19. storočí nepovažovali za zdroj zaostalosti horného Uhorska katastrofickú ekonomickú politiku Kráľovstva a neschopnosť dvora modernizovať krajinu tak, aby aspoň udržala tempo s európskymi predátormi dejín, ale židovského krčmára. Dnes ich duchovní potomkovia opäť nemajú odvahu postaviť sa proti ničivým silám, tým, ktoré upierajú právo na prosperitu a modernizáciu, ale udierajú na najslabších.

    Podľa toho ich vždy spoznáte. Nikdy nemali odvahu bojovať so silnejšími, vždy si vyberali kontrastné prostredie chudákov a biedy, na pozadí ktorého si robili svoje hrdinské zásluhy. Otázkou ostáva, ako a či vôbec treba s nimi diskutovať. Civilizačný imperatív a viera v dobro v každom človeku nás nútia, aby sme sa o dialóg pokúsili. No historická skúsenosť nás naučila, že sme ich neporazili ani lajkami, ani vtipmi a výsmechom, ale vojensky a za obrovskú cenu. Navyše nie je isté, skôr naopak, či chcú súčasní fašisti s niekým diskutovať. Domáhajú sa iba pozornosti, nie dialógu a finalitou ich myslenia a akcie nie je priateľská a férová spoločnosť, kde sa zásadné veci riešia konsenzuálne, ale vojna. Nemali by sme pri našich naivných jehovistických predstavách o dialógu na tento deštruktívny moment zabúdať, rovnako ako nesmieme podceňovať ich ezoterickú doktrínu postavenú na fyzickom násilí a primitivizme. Môžeme sa pokúsiť o dialóg, tak ako vyjednávači rokujú s teroristami o osude rukojemníkov, no musíme byť pripravení aj na ich pokus získať moc násilím.

    Verím, že sa to nikdy nestane, no dovtedy ich treba nazývať pravým menom, pretože ľudia, ktorí považujú genocídu Židov, Rómov, politických aktivistov, kňazov, homosexuálov za výmysel, ľudia, ktorí považujú jednu kultúru za nadradenú inej a ľudí hodnotia podľa farby pokožky, nie sú ničím iným ako fašistami a neonacistami. Nie preto, že si myslia niečo iné, lebo toto je to jediné niečo iné, na ktoré sa nevzťahuje právo myslieť si čokoľvek. A preto ich budeme nazývať ich pravým menom, aby vedeli, že sme nezabudli na to, keď mlátili ľudí na uliciach a pochodovali s fakľami a v uniformách a spievali fašistické pesničky a hajlovali, a aby vedeli, že ich rozpoznáme takých aj teraz, prezlečených za poslancov a vlajkonosičov, lebo fašizmus sa nedá zamaskovať. Súčasťou týchto textov preto nie sú iba pokusy o akýsi naivný dialóg, ale aj diagnostika tohto fenoménu a snaha autora pochopiť, čo sa vlastne so Slovenskom deje. Okrem toho sa medzi ne dostalo niekoľko teologických esejí, úvah a vybraných textov o stave spoločnosti. Želám vám nepríjemné čítanie.

Michal Havran

Emancipácia hlúposti

O čom hovorí Richard Sulík, keď hovorí o islame

Islam zachovaný v knižniciach, architektúre, našej vede a literatúre je súčasťou našej kultúry výrazne dlhšie, ako je Galko na facebooku.

Ahmed Al Faqi Al Mahdi – aké príznačné meno – stál začiatkom júla 2012 pred mešitou Sidi Jaha v Timbuktu v Mali. Niektorí si to možno pamätáte, Al Mahdi a jeho negramotní spoločníci, vyzbrojení baranidlami a proroctvami o konci sveta, zničili v púštnom meste niekoľko svätýň zapísaných do zoznamu svetového dedičstva UNESCO.

Al Mahdi so svojimi spolubojovníkmi z Ansar Edin a al-Káida Magreb verili, že vyrazením vstupných dverí mešity sa do sveta vyrútia vojny, sucho a krízy. Zničením vstupu do mešity tak chceli urýchliť príchod posledného súdu.

Svojimi činmi prispeli „iba“ k zničeniu deviatich chránených mauzóleí „mesta 333 svätých“. Timbuktu bolo v 15. a 16. storočí duchovným a intelektuálnym centrom islamu v Afrike.

V minulosti bola jeho mystická univerzita považovaná za exotickú vstupnú bránu k  poznaniu islamskej kultúry. Od roku 2003 sú zbierky rukopisov z Timbuktu predmetom medzinárodného výskumu zameraného na šírenie písaného slova a teologických špekulácií v tejto časti Afriky.

Mauritánsky režisér Abderrahmane Sissako zobrazil ohrozenie kultúrneho dedičstva islamu džihádom vo filme Timbuktu, ktorý mal premiéru v Cannes v roku 2014, kde získal Cenu ekumenickej poroty

Film rozpráva udalosti zo začiatku desaťročia, keď do Timbuktu prišli príslušníci sekty al-Káida Magreb a narazili na odpor domáceho islamského obyvateľstva, ktoré odmietlo šaríu a prítomnosť teroristov.

Richard Sulík nedávno uviedol, že islam nie je kompatibilný s našou kultúrou. Spomenul som si na Timbuktu, na zničené rukopisy a stavby, ale aj na Baalov chrám v Palmýre zničený Islamským štátom minulý rok a  popravu riaditeľa múzea v Palmýre Chaleda Assada, ktorý odmietol z mesta odísť. A spomenul som si na zábery odpálených sôch Budhu v Bamijáne v  Afganistane, zničené v  roku 2001 na príkaz Mohameda Omara, ktorý neskôr ušiel spojencom na motorke.

A spomenul som si aj na zničenie Notre Dame francúzskymi revolucionármi, snahy barcelonských republikánov zničiť Sagradu Famíliu, ktoré pripomína Orwell, do povetria vyhodené chrámy v boľševickom Rusku a horiace synagógy v nacistickom Nemecku.

A rád by som pána Sulíka poopravil, aj keď mám pocit, že je už zrejme neskoro.

    Neexistuje niečo také ako jeden islam, jedno kresťanstvo a neexistuje niečo také ako jedna kultúra. Každý, kto povie, že žijeme v spoločnostiach vyznačujúcich sa jednotou, to vraví buď z nevzdelanosti, ľahkovážnosti, alebo úmyselne.

Európska spoločnosť a európska kultúra sú výnimočné práve tým, že sa definujú ako pohyb proti jednote, ktorú budovali cirkvi, boľševici a nacisti. Túžba po jednote totiž nie je to isté ako vyznávanie spoločných hodnôt a životného štýlu. Po náboženskej a spoločenskej jednote dnes túžia stúpenci milenaristickej utópie islamského kalifátu, zatiaľ čo my ľudia západných kultúr ašpirujeme vo väčšine prípadov na otvorené spoločnosti s miliónmi príbehov a hypotéz.

S výnimkou hlupákov, ktorí si píšu na sociálnych sieťach mená v  azbuke a  nadávajú slovenskému medailistovi z  Ria Matejovi Tóthovi za to, že kritizoval ruský doping.

Richard Sulík sa bude možno čudovať, no islam je s kultúrou vysoko kompatibilný.

Chápu to obyvatelia Timbuktu, ktorí sa snažili ochrániť zbierku rukopisov a mauzóleá svojich intelektuálov pred džihádistami, rozumie tomu aj Al Mahdi, ktorý do Timbuktu prišiel práve preto, aby zničil stopy po vysokej kultúre islamu, rozumel tomu aj cisár Fridrich II., ktorý dal po návrate zo šiestej križiackej výpravy vybudovať v Apúlii Castel de Monte najzaujímavejšiu stavbu stredoveku, kde sa stretáva demilitarizovaná gotika s pôdorysom Al Aksa v Jeruzaleme a duchom hamamu.

Richard Sulík aj ostatní špecialisti na islam budú asi prekvapení, ale islam bol nositeľom veľmi vysokej kultúry a nemusíme sa teraz pozerať na notoricky známe mená, aj keď možno by to nebolo zlé, keďže nejaká zábavná šou v Česku náhodným pýtaním sa zistila, že zaujímavá časť Čechov zásadne odmieta, aby sa v českom jazyku začali používať arabské číslice. A narátať do desať v Al-Gebre vie hádam aj psychopat Konvička.

Ale viem, o čom hovorí Sulík, keď hovorí o islame. Je zhrozený, ako my všetci z útokov a atentátov v mene tretieho abrahámovského náboženstva, obáva sa, že táto desivá podoba islamu zvíťazí a stane sa dominantnou.

Islam Islamského štátu však nemá nič spoločné s tým, čo sa dočítate pri štúdiu Ibn Arábiho, Al Rúmiho alebo súfistických básnikov a mystikov, ktorých bratstvá dnes vyvražďujú islamisti.

Islam teroristov nie je, ako sa zvyčajne nazýva, radikálnym islamom, radikálny islam, rovnako ako radikálne kresťanstvo uplatňujú radikálne vnútorné prežívanie. Islam teroristov je náboženstvom fetu, najdekadentnejšou formou náboženskej obete v podobe masovej vraždy, zmesou gangsterizmu a premeny vnímania životných etáp na levely vo videohrách.

Islam teroristov je odmietnutím kultúry a odmietnutím náboženstva a svojím sadizmom predstavuje všetko to, čím by sa stali monoteistické náboženstvá, keby sme ich v Európe nepripravili počas osvietenstva o politickú moc.

Islam teroristov nie je kompatibilný, ale nie iba s našimi, ale so žiadnymi kultúrami, naopak, islam zachovaný v knižniciach, architektúre Granady, mestách na juhu Talianska, v našej vede a literatúre, v našej civilizácii je súčasťou našej kultúry výrazne dlhšie, ako je Galko na facebooku.

    Richard Sulík a ostatní kvalifikovaní religionisti by na to nemali zabúdať, a keď aj na to zabúdajú, mohli by si občas pri konštruovaní náboženského kolieska spomenúť na to, že kultúry vedúce ku kultivácii spoločnosti a slobode majú svoj pôvod v náboženských schémach.

Viera v  rovnosť ľudí nepochádza z  imperiálnych kultov Ríma. Naše kultúry a politické inštitúcie majú svoj pôvod v monoteistických náboženstvách a vznikli v tej časti sveta, ktorú tak svorne nenávidíte.

(7. septembra 2016)

Kritické myslenie nás od nezmyslov neuchráni

K vysokej miere nedôvery k istým informáciám sa nedopracujeme odmietaním zdanlivej iracionality, ale skôr v dialógu s ňou.

Cestou od umajjovskej mešity v Cordóbe, pomedzi ulice s patiami a azureos, smerom hlbšie do mesta prikrytého bielymi plachtami chrániacimi pred slnkom, natrafí cestovateľ na malú pamätnú tabuľu venovanú Averroesovi.

Pôsobil v meste v 12. storočí, scholastickí filozofi ho nazývali už iba ako Komentátor, čím zdôraznili kánonický vzťah k Averroesovmu výkladu Aristotela, nazývanému jednoducho Filozof.

Európska civilizácia dlhuje Averroesovi za svoju existenciu viac, ako jej niekedy budú schopní dať horehronskí neoplatonisti s jemne antisemitským a vlastne otvorene idiotským myslením, čím je hádam, ako sa v dobrých scholastických rodinách patrí, všetkým jasné, o kom hovoríme, bez toho, aby sme ich mená spájali s Averroesom.

A vraj teda problémom dneška je nedostatok kritického myslenia. Nedávno mi to vysvetľoval predajca Nota Bene, záslužného časopisu, ktorý venoval jedno zo svojich čísel takzvanej kríze kritického myslenia.

Pri Medickej záhrade som si spomenul na prechádzku po Cordóbe, Averroesa a jeho prácu v oblasti racionalizmu, ako z neho neskôr čerpali po Augusta Comteho takmer všetci, okrem reakcionárskej moderny, ale to až tak neprekáža.

Je to teraz v móde, kritické myslenie sem, kritické myslenie tam, akoby sme mali byť imúnnymi k iracionalite a, naopak, užívať pravidelne vysoké dávky racionality, ona sa v nás po čase usadí a jedného dňa sa premení na nový intelektuálny pancier.

Vďaka nej rozoznáme nezmysly od zmyslov, hoaxy, varovania, že WhatsApp chce zverejňovať naše chaty na fejsu, že homeopatia porazí chemoterapiu a na prežitie pľúcnej embólie stačilo žrať púpavu macerovanú v dunajskej vode.

Averroes, ako som tam tak stál na červenej a ošíval sa kúpiť si Nota Bene, predstierajúc, že telefonujem, aby som nemusel hovoriť s bezdomovcom, však hovoril niečo iné.

Iracionalita nevedie nevyhnutne k oslabovaniu kritického uvažovania, naopak, ponúka viac podnetov, pracuje s jemnými emočnými a kognitívnymi mechanizmami, je aj náročnejšia, vymazáva hranice medzi viditeľným a nepozorovateľným, no zároveň ho pomenúva, nerozpakuje sa opisovať javy, ktoré pre väčšinu z nás ani neexistujú, so samozrejmosťou, s akou dnes vieme hovoriť o tom, čo sa deje v šatni Chelsey pred zápasom, napriek tomu, že sme tam nikdy neboli.

Vďaka Averroesovi vieme aj to, že k vysokej miere nedôvery k istým informáciám sa nedopracujeme odmietaním zdanlivej iracionality, ale skôr v dialógu s ňou.

Averroes sa stal najvýznamnejším komentátorom Aristotela vďaka svojmu skúmaniu náboženských textov monoteizmu a predovšetkým vďaka kultúrnej atmosfére vtedajšej Cordóby.

Kontext, v ktorom isté druhy myslenia vznikajú, je kľúčový, americkí transcendentalisti Ralph Waldo Emerson, Henri David Thoreau, by zrejme nikdy nenapísali svoje veci, keby nepatrili k prvej generácii tých Američanov, ktorí sa museli naučiť žiť s porazenou prírodou Nového sveta, nakazenou biblickými predstavami novousadlíkov z Európy o hriešnosti prírody.

Z centra miest miznú kníhkupectvá. Presúvajú sa do obchodných centier, knihy odchádzajú symbolicky do prostredia, kde sa ich postavenie mení z nástrojov poznania na predmety zábavy, a v prípade väčšiny z nich je tento odhad správny.

No knižná kultúra a čítanie kníh nie sú nijakou zárukou zvyšovania kritického myslenia, nakoniec, veľa čítajú aj džihádistickí imámovia, ani Adolf Hitler a Stalin nerobili ani nič iné.

Samotný akt čítania akokoľvek dobrej literatúry nás nerobí nevyhnutne dobrými a už vôbec nie dobrými a prieberčivými mysliteľmi, dáva nám iba väčší rozhľad a kultivuje náš prejav a možno aj vzťahy.

Louis Ferdinand Céline a Martin Heidegger neboli členmi hnutia Vzdor, netrolovali zlou gramatikou, no patrili spolu s básnikom Jeanom Genetom k fanatickým antisemitom.

Napriek ich láske ku knihám a k poznaniu a dokonalému ovládaniu jazyka a myslenia nielenže verili v iracionalitu rasizmu, ale sami v istých životných obdobiach produkovali literárne kvalitné antisemitské pamflety a delili sa o svoje predstavy o takzvanej židovskej kultúre ovládajúcej svet s prostredím, kde by sme niečo také neočakávali.

Nie všetky prípady problematického vzťahu ľudí k realite sú teda založené na zjednodušenom modeli hovoriacom, že stačí čítať správne diela a mať správny zdroj informácií a sme v suchu.

Kritická sociálna inteligencia sa nedá naočkovať, nesúvisí s kvalitou alebo nekvalitou knižnej a mediálnej produkcie. Ak by to tak bolo, tak pri pohľade na kvalitu americkej, nemeckej a francúzskej intelektuálnej produkcie by sa Trump, AfD a Le Penová nemali dostať ani do finále pingpongového okresného turnaja o Veľkú cenu starostu.

Povojnová psychiatria sa z pochopiteľných dôvodov sústredila v Európe na emocionálnu inteligenciu a jej poruchy, no skutočnou diagnózou v extrémne komplikovanej súčasnosti sú poruchy kritickej sociálnej inteligencie – naša schopnosť zanietene obhajovať a  vystatovať sa vlastným idiotizmom, chváliť sa vlastnou nedostatočnosťou a podobne.

Kritické myslenie je fráza, magický výrok, ku ktorému sa dnes upierame ako Averroes, ktorý cítil blížiaci sa koniec intelektuálnej ekumény Cordóby.

No dnes nemáme okrem empatie žiadne iné nástroje na to, aby sme presvedčili časť ľudí, že ich životy napríklad nie sú až také zaujímavé, aby ich chcel niekto ovládať, že si nemusia tajiť v nastaveniach účtu svoje facebookové kontá, lebo ani jedného jašterieho agenta nezaujímajú ich profilové fotografie sobotňajšieho obeda so zemiakovými plackami, že každý, kto bol raz v živote na porade, vie, že ľudia nie sú schopní dohodnúť sa ani len na nákupe kávovaru a nieto na tom, ako si kto podelí planétu.

Kvalitné knihy, aké dnes nájdete v Bratislave napríklad v antikvariáte básnika a textára Petra Uličného, aj verejnoprávne médiá sú ešte stále takýmto nástrojom, no dôvera k nim ide cez inteligenciu a schopnosť pripustiť, že za istými bludnými predstavami je vnútorná bolesť a úzkosť zo sveta.

Averroes to písal už dávnejšie, keď takmer sám holými rukami budoval európsku kultúru, no Heidegger už na to rezignoval.

Aby sme sa vo svete ideí nestali bezdomovcami, ktorí budú postávať a predávať okoloidúcim iba vnútornú hrôzu.

(28. septembra 2016)

Televízne seriály pripravili pôdu na Trumpov úspech

Trump, Le Penová, Hofer pracujú s témami, ktoré priniesli seriály, upozorňujú na temnú stránku politiky, strašia svojich sympatizantov.

X-Files? Nevedel som sa dočkať, trávil som v tom čase celé dni doma, zatvorený v byte. Nevychádzal som von, striehol som na muža s cigaretou, na fordy Foxa Muldera a executive kostým Dany Scullyovej, na pracovňu s plagátom I want to believe, na Roswell a zónu 51, Tungusku, vládne programy, tajné vládne programy.

Bolo to koncom milénia, návrhár Paco Rabbane ohlasoval blízky koniec defilé života na zemi, technologické firmy sa báli bugu 2000, návštevnosť na ezoterických festivaloch v Inchebe sa strojnásobila, obloha bola v  tých rokoch čoraz nižšie, muž s cigaretou konečne prehovoril a americká popkultúra s Mel Gibsonom a jeho obetnými vraždami Aztékov a Mad Maxom vytvorila prvú sekularizovanú verziu náboženskej neurózy vyvolanej pocitom, že naše rozhodnutia nie sú úplne našimi rozhodnutiami, že všetko riadia muži s cigaretami a detektívi z temných ulíc L. A. Confidential s kvetovanými kravatami sú iba komparzom vo svete idúcom podľa najpresnejšieho scenára.

So sezónami X-Files som prežil vstup do nového tisícročia, netušiac, že mnoho Američanov a Európanov si z posledného desaťročia neodnieslo pocit slobody, ale presvedčenie, že vlády, aj tie demokratické, vládami nie sú, že si ich nevyberáme, ale nám ich vyberajú muži s cigaretami, že na križovatke na červenej sa musíte vždy pozerať, či z auta za vami niekto nevystúpil a neblíži sa k vám s jednou rukou pod plášťom.

X-Files ukázali, že niektoré spisy nedokážeme vyšetriť, že môžeme síce pomenovať anomálie a nájsť diagnózu ako neskôr doktor House, no vždy nám unikne podstata a akokoľvek sa snažíme, stále budeme mať v hlavách nové Akty X bez možného vysvetlenia.

Ešte predtým, ako sme mohli všetko zhodiť na pologramotné weby a ruskú tajnú službu, dávno predtým, ako začali niektorí zapíjať onkoochorenia savom, tematizovala popkultúra s čoraz pôsobivejšími prostriedkami paranoidný zážitok zo sveta a utvrdzovala milióny divákov v tom, že aj kalendár je výsledkom dohody medzi Inkami a mimozemšťanmi.

Americká popkultúra ťažila z puritánskeho strachu o neustále prítomnom, no neviditeľnom zle, používala ho a dodnes používa, pôvodne ako zábavný motív na zrozumiteľné zobrazenie morálnych posolstiev vo svete komiksových zápletiek.

Dnes ho využíva aj na inštrumentalizáciu veľkých tém – ohrozenie planéty, stretnutie s mimozemšťanmi, strach z iných kultúr a strach zo spektakulárnej kastrácie politických inštitúcií, kde už nestačí odstraňovať protagonistov, ale ničiť budovy, odpáliť Capitol Hill a Westmister Abbey.

V malých dedinách Texasu a Arizony, v domoch s verandami, medzi vysokými kukuricami, v ktorých vznikajú crop circle, pod nádržami s vodou, jedinými vysokými stavbami na planine, pozerávali X-Files po návrate z kostolov a polí mladí Američania.

Nevedeli, že to je zábava, ich predkovia sa tam, kde žijú, prestrieľali, porušovali zákony, vraždili, bojovali s Mexičanmi, Indiánmi a rodiacou sa vládou.

Nenávidia Washington D. C., toto spolu s N. Y. predmestie Európy, nenávidia dekadenciu a pápežencov z írskych a poľských rodín, nečítajú Pynchona a Franzena, v nedeľu strihajú kupóny na zľavy vo Wall Marte a majú pocit, že svet ich pitve zaživa.

Toto presvedčenie majú spoločné s ľudmi z Podbrezovej a francúzskeho vidieka, všade vidia mužov s cigaretou alebo s tracheotómiou, mužov a ženy v kostýmoch.

Náboženstvo predkov, primitívne, poverčivé, založené na strachu z hriešnej prírody po zotmení, z večného zatratenia a úmrtia detí pred krstom, im dávalo napriek incestnému správaniu a negramotnosti väčší pocit slobody ako úzkosť z toho, že ich dane používa vláda na financovanie vývoja vakcín, ktorými ich začne kontrolovať ešte pred narodením.

Postapokalyptická porucha osobnosti, ktorou často trpia bývalí členovia siekt a deštruktívnych kultov, sa za posledných dvadsať rokov so závratným množstvom seriálov a fiktívnych hrozieb premenila na legitímny druh myslenia.

Jeho obeťami je už príliš veľa ľudí nato, aby sme ich mohli ostrakizovať ako bláznov, v niektorých obzvlášť vyšinutých obdobiach naberá na seba táto spoločenská porucha epidemický charakter, šíri sa po krajinách aj bez tajných služieb a hlupákov, je za ňou strach z čoraz transparentnejšieho a zároveň neviditeľného sveta, úzkosť z toho, že sa o nás buď niekto nezaujíma, alebo zaujíma až príliš.

Koniec ukážky