epub copyright © 2012 by iAdverti

epub producer © 2012 iAdverti

Úprava elektronickej knihy Dibuk, s.r.o., 2012

All rights reserved.

www.iadverti.com

© Vydal: Artis Omnis v edícii Margo

Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina

www.artisomnis.sk

Redakčná a jazyková úprava: Ivana Horecká, Andrea Harmanová

2. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

© Juraj Červenák, 2011 (www.cervenak.sk)

Cover & Illustration © Michal Ivan, 2011 (michalivan.net)

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

ISBN-978-80-89341-41-2

KAPITOLA PRVÁ - BRATIA

Posvätný háj horel. Plamene hučali. V horúčavou zvlnenom povetrí sa ako ozrutné neviditeľné hady zmietali prúdy mágie a divo bičovali Kančiu horu. V sykote ohňa znelo skuvíňanie duchov a besov; po zemi poletovali čudesné tiene, ktoré zdanlivo nemalo čo vrhať. Smrdela spálenina.

A smrť.

Požiar zachvátil návršie rozložitej hory, z ktorého ako náhrobok z vysokého rovu vyčnievalo strmé bralo. Jediným prístupom na skalisko boli príkre kamenné schody, krútiace sa úzkou trhlinou. Hore stržou sa valil hustý čmud.

Náhle v kúrňave zacvendžali meče. Mihla sa čepeľ s ostrím zubatým sťa píla. Ozval sa zvuk páranej látky. Skalu zafŕkali červené kropaje.

„Sukin syn...“ zaskučal černokňažník a odvetil mocným seknutím. Odťatá hlava sa zatočila, zavírila tmavými vlasmi, narazila do skaly a s chrupnutím spadla na schody.

Druhý útočník preskočil kotúľajúcu sa kotrbu, odsotil bezhlavé telo a zaútočil kopijou so spätnými hákmi na hrote. Černokňažník sa v poslednej chvíli uhol – špic kopije zaiskril na skalnej stene – a vrazil svoj meč súperovi do brucha. Bojovný krik zanikol v sípavom lapaní po dychu.

Mág obojručne trhol mečom nahor. Z rozpáraného tela vytryskla krv. Vyvrhnutý muž sa skrbáľal po schodoch, pričom trúsil po chladnom kameni horúce vnútornosti.

Až sem bolo počuť, ako oheň stravujúci prastaré stromy pod útesom hučí, prská, syčí. Vo vzduchu víril žeravý popol, iskry hasli v kalužiach krvi a sypali sa do vytreštených očí a otvorených úst mŕtvych na schodoch.

Blížil sa koniec. Černokňažník to vedel. Ešte sa držal na nohách, ale telo mal dokaličené a stratil priveľa krvi. Priam cítil, ako ho ohmatávajú studené Morenine prsty a skúšajú, či sa ešte nedá vyšklbnúť duša z tela.

Z posledných síl sa otočil a potácavo vyrazil hore úžľabinou. Ľavačkou sa pridŕžal hrboľatých stien – na skale zostávali červené odtlačky dlane a prstov. Meč v ochabnutej pravačke cinkal hrotom na schodoch. Černokňažník občas zakopol a raz bolestivo spadol na kolená, ale zase sa zdvihol a kríval ďalej.

Na vrchole skaliska sa týčila rozmerná zrubená budova. Požiar sa jej zatiaľ nedotkol, hoci všade vôkol sa spoza okrajov plošiny dymilo – čmud stúpal k nebu a ešte viac zahusťoval tmavé mraky, ktoré putovali tak nízko nad horou, až im hlavy modiel na ostro zalomenej streche svätyne párali sivé bachory.

Černokňažník zaodŕhal, vypľul červenú slinu a šuchtal sa k svätyni. Svet sa mu krútil pred očami. Po schodoch z rozpolenej guľatiny vyšiel na ochodzu pred hlavnou bránou...

Ktosi sa zasmial. Neľudsky, nenávistne. Po stenách svätyne preletel tieň.

Černokňažník sa zvrtol, pozdvihol meč a cúvol. Chrbtom vrazil do vrát, tie sa otvorili a on sa pospiatky vtackal dnu.

V priestrannej hale vládlo šero. Ohnisko uprostred už iba matne blikalo – v jeho chabom svetle vystupovali z prítmia vyrezávané vlčie hlavy. Černokňažník sa uličkou medzi modlami strážcov záhrobia potkýnal k masívnym dverám na opačnom konci dvorany. Dýchal chrapľavo a prerývane.

Opäť zaznel chechot. Mág prudko vzhliadol. Vo vetracom otvore vysoko nad ohniskom sa čosi mihlo – zaviali špinavé zdrapy handár a guče schlpených vlasov. Čepeľ černokňažníkovho meča matne zažiarila cez krvavý povlak. Démon, ktorý bol v zbrani zakliaty, lačnel po smrti. Dnes už zhltol veľa duší, ale on sa nikdy nenasýtil.

Černokňažník pomaly cúval, až kým sa chrbtom nedotkol tepaných bronzových pásov na vrátach z dubových trámov. Ďalej nebolo kam ustúpiť. Do tajných priestorov za týmito dverami sa útočníci nesmeli dostať. Ak prekročia posledný prah, zvíťazili.

Čakal a mlčky krvácal. Zmocňovala sa ho triaška. Zmysly strácali ostrosť. Inak by určite vycítil, že striga už je vnútri.

Zhmotnila sa priamo pred ním – škaredá ako tisíc nešťastí, samý zub a pazúr, krvou podliate oči. Švihol mečom, ale šľachovité telo hybko uskočilo a vrhlo sa naňho zboku. V smrteľnom objatí sa zrútili na podlahu a černokňažník pristál na chrbte. Beštia doňho začrela pazúry a zahryzla sa mu medzi krk a plece – prúd krvi zadusil jej krákanie. Zmietala sa na ňom ako v záchvate pohlavnej túžby a nahlas glgala. Mág zovrel rukoväť meča a masívnou hlavicou udrel strigu do hlavy. Otrasene sa odtiahla a zaskučala. Využil to a druhou rukou ju zdrapil pod krkom, tlačiac krvavú papuľu od seba. Nenávistne zasyčala a skrivila pazúry s úmyslom vraziť mu ich do očí...

Čosi bziklo vzduchom; striga sa mykla a zvrieskla. Černokňažník zazrel biele operenie šípu, trčiace zo špinavých handár. Prudko vystrel ruku, v ktorej zvieral bosorkin krk, a znovu ju tresol hlavicou meča do tváre. Zvalila sa nabok. Rýchlo sa nadvihol a tentoraz zasadil úder ostrím.

Umierala ako divý zver – zavýjala a krútila sa v besných kŕčoch. Mág sa snažil od nej odtiahnuť, alebo ju aspoň odkopnúť, ale už nemal dosť síl. Krvácala naňho, driapala mu odev i kožu, delila sa s ním o smrť. Jej agóniu utíšil až zvučný úder – ostrie rozrazilo lebku, akoby pretínalo jedľový klát.

Černokňažník zaostril zrak. Uvidel nízku postavu so strapatými vlasmi a naježenou bradou. Tiež bola celá doráňaná.

„Dag...“ zachripel a hlavu mu odkväcla na podlahu. Po líci stiekol chuchvalec červenej peny. „Už sú blízko?“

Mužík vypáčil sekeru zo striginej hlavy a sklonil sa k černokňažníkovi. „Zabili Jaropluka aj Botaru...“

„Ty musíš prežiť, Dag. Vezmi nohy na plecia.“

„Do hovna, to nežiadaj...“

„Dagomir, počúvaj ma. Mne už niet pomoci – meliem z posledného. Treba zachrániť aspoň Krutomor. To je teraz dôležitejšie ako naše životy... Zdvihni ma.“

Malý bradáč pomohol černokňažníkovi posadiť sa a oprieť chrbtom o dvere – ich tmavý povrch hneď zvlhol krvou.

„Meč za žiadnu cenu nesmie padnúť do Krugových pazúrov.“ Černokňažník si krvavo odkašľal. „Vezmi ho a uteč. Nájdi bezpečný úkryt. Pre seba i zbraň.“

Lesovik sklonil zrak k meču. Jeho čarovné svetlo už zhaslo; oči démona, ktorého tvár bola vytepaná na záštite, potemneli.

„Černovir,“ povedal priškrtene, zatiaľ čo bral meč z bezvládnej dlane, „dobre vieš, že za iných okolností by som zostal a bránil svätyňu s tebou. Do posledného dychu. Nenechal by som ťa tu zgegnúť samého.“

Umierajúci muž privrel oči na znamenie, že o tom nepochybuje. „Bež už, Dag. Zlezieš po skalách na západnej zráze a vyrazíš do lesov. Poznáš to tam, ľahko tých skurvysynov strasieš...“

„Ale čo bude so Slavenou? A s tvojím deckom?“

Mág neodvetil – opäť sa rozkašľal a zaprskal si bradu krvou. Oči už mal mútne, skoro slepé.

„Nechám ti svoju širočinu.“ Dagomir vtisol do slabých prstov krvou zalepené porisko. „Aby si nezomrel s prázdnymi rukami.“

„Nech ťa bohovia ochraňujú, Dag...“

Mužík chytro zakrútil meč do plášťa a narovnal sa. „Aj teba, Černovir.“

Vonku sa ozvali kroky a hlasy. Lesovik sa obzrel. Pred vchodom sa na pozadí dymovej clony objavili horúčavou rozochvené siluety. Bol najvyšší čas. Dagomir s mečom v náručí vyrazil k malým bočným dverám...

„Počkaj chvíľu,“ prerušil rozprávanie Dobeš. „Čo sa nám to tu snažíš nahovoriť? Že Dagomir prežil bitku o Kančiu horu?“

„Čo sa ti nevidí, sopliak?“ zagánil naňho Ostoja.

Mladík nedôverčivo prižmúril oči. „Počul som, že zatriasol krpcami spolu s Černovirom. Krug dal ich mŕtvoly zhodiť do blčiaceho posvätného hája pod skalou.“

„Nezmysel,“ zamiešal sa do sporu starý Gruda. „Ja si pamätám, ako to naozaj bolo...“

Vonku zahrmelo a steny zrubu sa zachveli. Traja lesovikovia, zhrčení okolo ohniska a súdka s pivom, sa vystrašene prikrčili.

Krátko po súmraku sa zo severovýchodu prihnala búrka. Spočiatku zlostne bila do zemí Holasicov a Vranov pri Odre a Morave a nečujnými zábleskmi vytrhávala z temnoty tupý hrebeň Vrchoviny. Chvíľu to vyzeralo, že sa do kopcov ani neprederie, že ju strmé svahy odrazia kamsi na juhovýchod, k Svratke a Rajhradu. Lenže potom zvučne zahrmelo, blýskavica sa prehupla cez vrchy a lejak rozhučal i lesy pri prameňoch Sázavy.

„Perún je dnes riadne napajedený,“ ozval sa Dobeš nesmelo, zatiaľ čo hrom doznieval v diaľke.

„Na jar už taký býva,“ poučil ho Gruda. „Počas zimy sa premnožili zlí besi, tak ich Hromovládca kántri bleskami.“

Strážny zrub, v ktorom traja mužíci trávili nevľúdnu noc, stál na strmine nad burácajúcou Sázavou. Po vysokom brehu viedla hlavná prístupová cesta do Drevnice, horského sídla lesovikov. V týchto vlčích časoch po nej často prichádzali zlé veci, preto tu najstatočnejší z rodu vo dne v noci držali stráž.

„Aby som to dopovedal,“ nadýchol sa Ostoja, „Dagomir včas vykĺzol zo svätyne, zliezol po strmine na západnom svahu hory a cez lesy na úpätí Jesenných hôr vyrazil smerom k Vrchovine...“

„Tak veru,“ potvrdil Gruda. „Na rozdiel od vás, usmrkancov, som bol pri tom. Stretol som Daga, keď utekal pred Bratovrahovými hrdlorezmi a besmi. Zastavil sa v Drevnici len na jedinú noc a hneď fujazdil preč, aby na svojich rodných neprivolal skazu...“

„Necháš ma to dokončiť?“ zamračil sa naňho Ostoja.

Gruda čosi zafrflal, mykol plecami a ponoril šedivé fúzy do piva.

„Takže... Akonáhle sa Dagomir vyparil, prigniavený poslaním zachrániť Radhostov meč, vstúpil do svätyne Bratovrah. Pravda, vtedy ho tak ešte nevolali. Prezývku si vyslúžil až tým, čo vykonal vzápätí...“

Černokňažník počul blížiace sa kroky – preduneli po ochodzi pred dverami a vošli do svätyne.

„Tak som tu, braček.“

Černovir zovrel porisko Dagomirovej sekery a potriasol hlavou, aby zahnal Morenu, ktorá mu silou-mocou zatláčala oči. Zo šera pred ním sa vynorili tri rozmazané postavy. Dve zostali stáť obďaleč, tretia podišla bližšie.

„Krug,“ zachripel černokňažník. „Klamal by som, keby som tvrdil... že ťa rád vidím.“

„Nerob si s tým ťažkú hlavu.“ Prišelec sa k nemu sklonil a Černovir ho konečne uvidel zreteľnejšie. Štíhla, šľachovitá, priam kostnatá postava. Dlhé tmavé vlasy. Úzka, hladko oholená tvár pretkaná bielymi jazvami. Skoro ako by sa díval do zrkadla. „Nepredpokladal som, že si padneme do náručia. Načri do pamäti. Vyhnal si ma odtiaľto ako prašivého psa. Akoby sme ani neboli jednej krvi. Je to vlastne tvoja vina, že som sa sem dnes musel dobyť násilím. Čím nechcem povedať, že som si to krviprelievanie neužil. Po rokoch vo vyhnanstve je to pre mňa ohromné zadosťučinenie. Poslal som svojmu bohu celý zástup duší.“

„Dúfam,“ vyceril Černovir krvavé zuby, „že sme ti zabili čo najviac poskokov...“

„To teda hej. Nepredali ste svoje životy lacno. Ale na tom nezáleží, privolám si a stvorím ďalších sluhov. Čudoval by si sa, čomu všetkému som sa na západe priučil. Aj otec by sa čudoval. Škoda, že tu dnes nie je s nami. Že neumiera s tebou.“ Krug prebehol pohľadom bratove rany. „Tvoj čas sa kráti, Černovir. Už čoskoro bude mať Kančia hora nového vládcu.“

„Kančia hora áno... ale Krvavý oheň nie. Neovládneš ho. Nie si černokňažník. Nemáš dosť moci.“

„Si si tým taký istý?“ Krug sa narovnal a položil dlaň na okované vráta za Černovirovým chrbtom. Oči mu zasvietili a telom prebehlo čosi ako slastné zachvenie. „Ó áno. Stále mocne blčí. Zreteľne cítim jeho silu. Pulzuje ako obrovské srdce, stvorené z čistej mágie. Mimochodom,“ pozrel opäť na Černovira, „kde je Krutomor? Zvieraš v pästi dáke bezcenné železo, ale mojich chlapov si očividne rozsekal niečím lepším. Kde je Radhostov meč?“

Černovir opätoval jeho úškľabok. „Hádam si nemyslíš, že ti to poviem?“

Krug sa k nemu prudko sklonil a začrel prsty do rany po striginých tesákoch; černokňažník sa strhol, z hrdla mu uniklo zakvílenie.

„Nemusíš mi to povedať. Pre mňa za mňa si aj odhryzni jazyk, ak chceš. Dostanem to z teba, vysajem ti myšlienky z mozgu ako špik z kostí. A zistím aj, kam si schoval tú kotnú cundru. Rozumieš? Nájdem ju a patrične sa o ňu postarám. Aj o toho jej nepodarka.“

Černovir cedil bolesť cez zaťaté zuby. „Len smelo...“

Krug podráždene zavrčal, pritiahol si bratovu tvár bližšie a doširoka otvoril ústa. Čudne to mľasklo a čeľuste sa od seba neprirodzene odtiahli, ako keď sa zmija chystá zhltnúť ropuchu. Černovir hasnúcim zrakom zbadal, ako sa v bratových ústach čosi hýbe. Nebol to jazyk. Čosi liezlo z Krugovho pažeráka – čosi hnusné a nedočkavé.

V tej chvíli Černovir zavrel oči a jeho chrčivý dych stíchol. Telo ochablo.

Krug zmeravel. Prekvapene zavrel ústa a zalomcoval bratovým telom. Už bolo bez duše. Čarodejník syčivo zaklial. Čosi sa mihlo na kraji jeho zorného poľa. Rýchlo za tým zvrtol hlavu, ale tieň unikol a rozplynul sa. Len závan chladu zježil vlasy na zátylku.

„Morena,“ zavrčal nový vládca Kančej hory. „To si mi spravila náročky!“

„Toho sviniara nám bol Veles dlžen,“ odfrkol si starý Gruda. „Tu na Vrchovine pocítime Krugovu zlovoľnú moc len kedy-tedy, ale dole v povodí Moravy si s tým tchorom nevedia rady. Pamätám si pokojné časy pred jeho príchodom, keď svätyni Krvavého ohňa vládol Černovir, alebo ešte pred ním starý Vlčivoj. Černokňažníci chránili svet pred besmi a zlými duchmi...“

„Ja som o nich počul niečo iné.“ Dobeš priložil na oheň jedľové polienko. „Babka mi rozprávala, že černokňažníci pili krv a uctievali Černoboha ľudskými obeťami. A keď ich niekto požiadal o pomoc, musel zaplatiť vysokú cenu. Možno privysokú...“

„Tvoja babka,“ zagánil naňho Gruda, „o tom vedela prd. Len ťa strašila, aby si večer skôr zaliezol do pelechu. Všeličo sa o nich povravelo, pretože narábali s čudesnými silami a stýkali sa so záhrobnými mocnosťami. Viem ale, že mnohým pomohli...“

„Ja som zasa počul,“ ozval sa Ostoja s pohľadom upretým do plameňov, „že Beldegorov rod nevyhynul.“

Obrátili k nemu tváre. Vonku opäť zahrmelo.

„A nielen to,“ pokračoval Ostoja. „Včera som sa rozprával s Buškom od susedov...“

„Už je doma?“ prerušil ho Gruda. „Bol dole v Brode predať kožušiny, nie?“

„Bol, predal, vrátil sa. Doniesol od ľudí zaujímavé chýry. Na Kančej hore sa vraj hotujú na bitku. Černovirov syn kdesi na západe našiel Krutomor, a teraz z českých krajov mieri k svätyni, aby si vzal, čo mu právom patrí...“

Vonku zafŕkal kôň. Lesovikovia od ľaku skríkli a vyskočili od ohňa. Ostoja a Dobeš schmatli luky, Gruda vytrhol z polena pri ohni sekeru a strčil do pahreby nachystanú smolnicu. Fakľa zaprskala, vzbĺkla a rozhodila po stenách krivé tiene. Gruda rázne pokynul mladším členom hliadky. Priložili šípy k tetivám a namierili luky na dvere. Starý lesovik rýchlo odsunul závoru, otvoril vráta a ustúpil nabok.

Vietor zaskučal a chrstol do zrubu spŕšku studenej vody. Plameň pochodne sa divo zazvíjal.

Vonku bola tma tmúca. Lesovikovia do nej žmúrili, rozochvení a zaliati studeným potom. Na kamenistej ceste zakresali podkovy, no mužíci videli len čierňavu a ohňom roztrblietaný dažďový záves tesne pred prahom.

„Kto tam?“ skríkol Gruda. „Ukáž sa, inak...“

V temnote pred dverami zasvietili plamenné oči. Mužíci o krok cúvli. Dobešovi sa tetiva zošmykla z končekov prstov, šíp preletel vrátami a zmizol v daždi. Červené oči náhle pohasli.

„Nestrieľajte!“ zvolal ktosi. „Gorja, prestaň strašiť!“

Do kopcov nad zrubom šľahol blesk. Fialové svetlo na okamih odhalilo siluety troch jazdcov a... ešte niečoho. Štvornohej mátohy, podobnej vlkovi, ale ozrutnej takmer ako medveď.

Pocestných opäť zhltla temnota. Dobeš šmátral v tulci po ďalšom šípe.

„Nie sme nepriatelia,“ ozvalo sa z lejaku. Bolo počuť, ako jazdci zoskakujú na priedomie. Gruda natiahol ruku s fakľou ku dverám. Svetlo vylúplo z tmy opatrne sa blížiacu postavu.

„Stoj!“ rozohnal sa Gruda širočinou. „Čo si zač?“

„Lesovik ako vy, vari nevidíte?“

Na prahu zastal mužík rovnako šťúply ako trojica v zrube. Na hlave mal čudesnú prilbu z medvedej lebky. Bol mokrý ako myš, z dlhých vlasov a brady crčala voda.

„Nepoznám ťa!“ štekol Gruda. Tvárou v tvár príslušníkovi svojej rasy nabral odvahu. „Odkiaľ si?“

„Predsa z Drevnice.“ Neznámy opatrne vkročil do miestnosti. Ruky držal tak, aby videli, že nemá zbraň. Úkosom sa díval na hroty šípov, cez ktoré ho sledovali Ostoja a Dobeš. „Ale je to už pomaly tridsať rokov, čo som odtiaľto vytiahol päty. Mal som vtedy trochu naponáhlo.“

Gruda vypúlil oči. Začalo mu svitať. „Ty... Počkaj chvíľu! Vari len nie si...“

Návštevník naňho významne pozrel. Veliteľ hliadky spustil ruku so sekerou. „Ale áno. Pri bohoch, si to ty! Ja som Gruda! Nepamätáš sa? Videli sme sa v tú noc, keď si utekal z Kančej hory a v Drevnici si sa zastavil pre koňa a zásoby.“

„Gruda?“ Zmoknutý lesovik vyceril zuby. „Veruže si spomínam. Ale si zostarol!“

„Ty vari nie? Vitaj doma, syseľ šedivý. Hej!“ okríkol Gruda svojich druhov. „Odložte luky, to je predsa Dagomir. Vrátil sa domov!“

„Dagomir?“ vydýchol Dobeš. „Skutočný Dagomir, alebo sme len svojimi rečami vyvolali jeho ducha?“

Gruda a Dag sa zachechtali, stisli si ruky a potľapkali sa po pleciach.

„Poďte k ohňu,“ zaškúlil veliteľ hliadky na tiene pred dverami. „Vonku je hrozná pľušť...“

„Treba nám ísť ďalej,“ pokrútil Dagomir hlavou. „Do Drevnice je ešte ďaleko?“

„Čožeby, je hneď tuhľa za kopcom. Už to tu nespoznávaš?“

„Veru nie. Za tie roky sa kraj zmenil a v tejto tme tu blúdim ako cudzí. Môžeš nás tam odprevadiť? Alebo daktorý z tvojich chlapcov?“

„Ja pôjdem.“ Gruda zvesil z klinca pri dverách plášť s kapucňou. „Dobeš, Ostoja, zostaňte na stráži. Do polnoci som späť. Počuj, Dag...“

„No?“

Gruda stlmil hlas. „Kto sú tvoji spoločníci?“

„Poviem ti cestou,“ odvetil Dagomir tiež šeptom. „Nechcem strašiť týchto mladých.“

Gruda prikývol. „Ostoja, Dobeš! Zavrite dvere na závoru a nikomu neotvárajte, kým sa nevrátim, jasné?“

Mladí lesovikovia prikývli bez zbytočných otázok. Tváre mali bledé ako sneh.

Krvica sa krčila medzi stromami, napoly zavŕtaná v lístí a kyprej zemi. Bystrým zrakom sledovala lesovikom vedenú družinu, ako stúpa po vysokom kamenistom brehu nad Sázavou. Na čoraz strmšom a hrboľatejšom chodníku jazdci radšej zoskočili z koní a viedli ich za sebou. Žiarivé svetlo blesku ich Krvici ešte naposledy ukázalo.

Keď sa znovu zablyslo, na ceste už nikto nebol – pocestní zmizli v lese medzi dvoma kopcami.

Vietor šibol do húštiny a štedro skropil Krvicin úkryt dažďom. Zlostne zasyčala a zanorila sa hlbšie do humusu. Takéto počasie sa jej nevýslovne hnusilo. Nie preto, že bleskami vraj Perún hubil besov a ona bola tvorom, ktorý sa nezrodil z lona smrteľníčky. Bohov sa nebála, nič také jej ten, čo ju stvoril, do povahy nevštepil. Jednoducho iba neznášala dážď. Vlhkosť jej nevadila, lebo podporovala rozklad, ale dážď bol zároveň živlom očisty, odplavoval všetko staré a prinášal zárodky nového – a to Krvica nenávidela zo všetkého najviac. Zbožňovala, keď veci zostávali, odumierali a zahnívali, keď sa vrstvili, tleli, rozkladali.

Bola démonom hniloby.

Zahmýrila sa, aby našla bezpečnejšiu polohu pod vývratom. Okolo nej sa hemžili chrobáky a červy, sypali sa jej z vlasov, liezli z telesných otvorov. Napokon znehybnela. Vydrží v úkryte, kým lejak neustane. Bola trpezlivá. Trpezlivosti mala vždy nadostač. Bola základom jej povahy.

Vrstva humusu a lariev ju príjemne hriala.

Osada lesovikov čupela v horskej kotline, zo všetkých strán obklopená strmými kopcami. Okolité svahy i značnú časť úvalu pokrýval bujný les. Pútnici si ani neuvedomili, kedy vlastne vkročili do dediny – odrazu len v svetle blesku zazreli medzi stromami obydlia. Zruby a zemľanky, napospol nízke a skromné, boli roztrúsené v lese, takmer s ním splývali. Steny sa primkýnali k statným kmeňom, vnútorné priestory nadväzovali na dutiny v bútľavinách a nad strechami sa ochranne rozťahovali košaté koruny. Z vtáčieho pohľadu musela byť Drevnice neviditeľná.

Zlostný brechot psov, určený hlavne robustnému vlkovi, sprevádzal družinu až dozadu, k úpätiu príkreho zrázu. Sázava tu už bola len obyčajnou bystrinou, padajúcou po skalách do údolia. Blízko vodopádu rástla skupinka statných stromov, ihličnany družne prepletali konáre s listnáčmi. Pod tou prírodnou klenbou sa krčil náčelnícky dvorec – veľká, honosne zdobená drevenica obklopená niekoľkými menšími chyžami.

„Ale ba,“ začudoval sa Dagomir, keď blesk vytrhol z temnoty kolovú hradbu. „Voľakedy Drevnici stačila ochrana lesa a vrchov.“

„Tie časy sú preč ako klobásy zo zimných zabíjačiek,“ odvetil Gruda, keď doznelo burácanie hromu. „Nebezpečenstvo striehne všade okolo a my sme sa podľa toho museli zariadiť. V prípade ohrozenia sa všetci stiahnu za palisádu.“

Z masívnej brány sa nich cerili pribité dravčie lebky. Gruda na vráta zabúchal poriskom širočiny. Najprv sa za hradbou zúrivo rozbrechal pes, potom v škárach medzi brvnami zakmitalo nepokojné svetlo fakle.

„Kto tam?“

„Ja!“

„Gruda?“

„Otvor, vediem vladykovi hostí!“

„Čo sú zač?“

„Nevypytuj sa, Terco, toto počasie dlhým rečiam nepraje. Ručím za nich, stačí?“

„Čo ak sú to nepriatelia, ktorí ti držia nôž pod krkom a chcú sa takto dostať dovnútra? Alebo...“

„Hromy a blesky, Terco! Dagomir sa vrátil!“

Šomranie stíchlo. „Buga, prestaň!“ okríkol hlas besniaceho psa. Štekanie zaraz ustalo. „Dagomir? Ten Dagomir, ktorý...?“

„Presne ten. Nešpekuluj a otváraj!“

Zahrkotala závora a vráta sa odchýlili. Buga sa znovu rozbrechal, pričom hlasno rinčal reťazou.

Noční hostia vchádzali do brány. Lejak neúnavne bičoval čiernu masu lesa a Perún vytrvalo rúbal do kopcov.

Lesovikovia boli rodení lovci, to bilo do očí. Na stenách vonku i vnútri viseli lebky divých zvierat, znamenite vypracované kožušiny, zväzky peria, šnúry zubov, klov a pazúrov, ale hlavne množstvo rohov a parožia. Rezby na stenách zobrazovali výjavy z poľovačiek a rybačiek, zo života lesných bohov i z rituálov na počesť víl a duchov, čo sídlili v stromoch či bludných balvanoch.

Z hmly a tieňov, z temných kútov

duchovia predkov povstali,

prízraky nemé, bledých údov,

zažínať bludné svetlá začali...

Pútnici šli za spevom. Keď Gruda odhrnul medvediu kožu na konci vstupnej chodby, uvideli priestrannú sieň s vyrezávanými trámami križujúcimi priestor pod vysokým krovom. Bola to vladárska dvorana a svätyňa zároveň. V zadnej časti, čiastočne oddelenej od zvyšku paloty veľkými zubrími kožami visiacimi z trámov, sa dalo zazrieť prosté obetisko. Popri stenách stáli modly predkov a lesných bôžikov. Nad obetným stolom v strede prístenku sa ako mohutný stĺp týčil strom, statný posvätný buk. Kmeň bol obvešaný amuletmi a obetinami. Korene stromu sa plazili na všetky strany a vystupovali z udupanej hliny.

Vpredu, v obytnej časti, sedeli na jednoduchých stolcoch a klátoch okolo ohniska zo dva tucty lesovikov. Muži i ženy, starí i mladší, všetci drobných postáv a guľatých tvárí. Načúvali piesni hlava pri hlave, so zatajeným dychom, s očami planúcimi odrazom ohňa.

Gruda úctivo vydržal, kým spievajúci zmĺkne. Dagomir stál hneď za ním a srdce mu divo búchalo, žalúdok sa chvel. Od dôb, keď sa ako mladík naposledy dotýkal chodidlami tejto hliny, sa tu skoro nič nezmenilo. Lesovikovia radi nechávali veci po starom. Aj preto ho tak prekvapila palisáda vonku.

„Vladyka?“ ohlásil sa Gruda, keď pieseň stíchla.

Ako na povel sa k nemu zvrtli všetky strapaté hlavy.

„Prišli hostia,“ povedal Gruda a podržal kožu, aby mohli cudzinci vojsť.

„Kto?“ zdvihol hlavu mužík, ktorý pred chvíľou spieval. Plešaté temeno mal lemované prešedivenými vlasmi. „Kto prichádza v túto besom zasvätenú noc?“

Dagomir sa zhlboka nadýchol a prekročil prah.

„Spomínaš si na mňa, Borevít?“

Čuduj sa svete, viacerí ho okamžite spoznali. Poza dlane pritlačené k ústam a ušiam šumela rýchla zvesť. Dagomirovi zovrelo hrdlo – neveril, že si naňho ešte spomenú. Staršina sa postavil a ponad hlavy ostatných naňho pozrel. Trochu sa zachvel. „Pri Perúnovej brade... Dag?“

„Ja som.“

Vladyka nasucho preglgol. Očká pod hustým obočím sa zaleskli. „Bohovia... Toľko rokov uplynulo...“

„Veru. Pol života.“

„Ako vravíš. Pozri, z tvojho brata je starec.“

„Nikto z nás neomladol. Neprivítaš ma doma?“

Borevít nič nepovedal, len rýchlo prešiel pomedzi stolce. Padli si s Dagomirom do náručia a hodnú chvíľu tak zotrvali.

„Koho si so sebou priviedol?“ spýtal sa vladyka, keď konečne premohol pohnutie a odstúpil.

Zraky prítomných sa obrátili ku vchodu. Zhromaždenie zamrelo. Zdalo sa, že aj oheň stratil silu a tiene v kútoch sčerneli. Nízkymi dverami v hlbokom predklone vošli dvaja ľudia, muž a žena, obaja v čiernom, ozbrojení, strašidelní. On čiernovlasý, ona plavá. On s očami čiernymi sťa noc, ona sivooká. A za nimi... Za nimi vkročil do paloty démon. Vlk čierny ako najhlbšia priepasť Vrchoviny a taký veľký, že mohol hociktorému lesovikovi jediným stisnutím čeľustí rozpučiť hlavu.

„Ten muž...“ hlesol Borevít. „Už som ho videl.“

„To sotva, braček. Videl si len niekoho, kto sa mu veľmi podobal.“

„Chceš povedať, že toto je...?“

„Presne tak. Černovirov syn, Rogan. A Mirena zvaná Osa. Nuž a toto je Goryvlad z Černobohovej svorky z Navu.“

„Duchovia predkov,“ zaklínal sa Borevít polohlasne. „To sú namojdušu zvláštni hostia. Prízraky z minulosti, zo záhrobia, z temnôt. Ale koho iného čakať v takúto noc? Poďte ďalej, priatelia.“

„Vďaka,“ povedal čiernovlasý dlháň. „Prízraky či nie, zmokli sme ako myši a zišlo by sa nám osušiť a zohriať.“

„Ani pohár zohriatej medoviny by som neodmietla,“ pridala sa žena. Po tvári sa jej plazilo strašidelné tetovanie.

- A keď už sme načali otázku pohostinnosti,- zahučalo v mysliach vyľakaných lesovikov, - ani dačo zajesť by nezaškodilo. Dag spomínal, že sa tu vždy nájde kus čerstvej diviny. Ak môžem poprosiť, tak pre mňa len zľahka opečenú. Mám rád mäsko vnútri krvavé.

Vlkovi odpovedalo len zhrozené mlčanie.

„Mierite na Kančiu horu, je tak?“ spýtal sa Borevít a umlčal tým všetky hlasy v sieni.

Vladyka a čudesní hostia sedeli pri ohnisku, obklopení pozorne načúvajúcimi lesovikmi. Nočná návšteva síce Drevničanov vystrašila, ale rozhodne nepotlačila ich zvedavosť. Žiadnemu z drobných hodovníkov ani len nenapadlo pobrať sa spať. Čupeli na svojich klátoch a sledovali cudzincov pohľadmi takými ostražitými a nedôverčivými, že to boli napokon Rogan a Mirena, kto upadol do rozpakov. Goryvlad si už tradične nevšímal nič, drúzgal srnčie kosti a len občas sa prezradil tým, že so záujmom zastrihal ušami.

„Tak,“ prikývol černokňažník na vladykovu otázku. „Jeden deň tu pobudneme, aby sme si občerstvili sily, potom opäť vyrazíme. Mierime na východ, do Vraniboru, odtiaľ rovno na sever, k Jesenným horám a svätyni Krvavého ohňa.“

Borevít sa zhlboka nadýchol a srkol si piva zo zubrieho rohu. „Číre bláznovstvo. Veď ste len traja...“

Goryvlad zdvihol hlavu.

„Tak štyria,“ opravil sa vladyka. „Budete čeliť obrovskej presile. Kančia hora sa hemží besmi. Množia sa tam ako blchy v slamníku.“

„S nerovným bojom rátame.“ Zdalo sa, že zvuk Roganovho hlasu utlmil aj hučanie dažďa za stenami dvorany. „Aj tak sa už nemôžeme zvrtnúť a zobrať nohy na plecia. Zašli sme priďaleko. Nech sa stane, čo sa má stať.“

Borevít pomaly prikývol a zahľadel sa do ohňa ako veštec, čo hľadá v plameňoch zjavenie vecí budúcich.

„Zlé časy,“ vzdychol si. „Veľmi zlé časy doľahli na moravské kraje.“

Dagomir zdvihol zrak od pohára s horúcou medovinou. „Neboli zlé už odvtedy, čo Bratovrah ovládol Kančiu horu?“

„Boli, iste. V krajoch pod Jesennými horami niet odvtedy pokoja. Vo Vranibore, v zemi Holasicov pri Odre ani na Vrchovine nikdy predtým nebolo toľko zloby a svárov medzi rodmi a kmeňmi. Lesy sú plné zlých duchov a krvilačných stríg, množia sa nevysvetliteľné úmrtia, ľudia sa zvlčili. Svätyňa Krvavého ohňa, ktorá predtým strážila povodie Moravy pred nečistými silami, je teraz sama ich hniezdom. Priťahuje temné bytosti ako plameň nočné motýle. Lenže v poslednej dobe sa to ešte zhoršilo. Veštcom a hádačkám sa zjavujú neblahé znamenia. Voda v čarovných studničkách sa mení na krv. A náš posvätný buk,“ obzrel sa Borevít cez plece, „začal vysychať. Niečo visí vo vzduchu. Veľká galiba.“

„Preto tá palisáda?“ nadhodil Dagomir. „Gruda spomínal, že sa schyľuje k vojne. K akej? Kto sa chystá na koho?“

„Vranibor bude čeliť strašnému nepriateľovi. Na severe sa zhromažďuje vojsko.“

„Na severe?“ zamračil sa Dagomir. „Holasici pozdvihli zbraň? Alebo Opolania či vari Slezania?“

„Dívaš sa príliš ďaleko. Hrozba striehne omnoho bližšie.“

Dagomir vypúlil oči. „Hádam len nie v roklinách a jaskyniach pod Pradědom?“

„Presne tam. Goriči vraj vyliezajú zo svojich brlohov, zbierajú sa a chystajú ťaženie na juh. Idú chýry, že sa rozhárané goričské klany po dlhých rokoch konečne spojili. Ich nový vodca Dargun vraj dychtí po vzkriesení starej goričskej moci. Chce dobyť naspäť územia, ktoré tej ľudožrútskej zberbe kedysi patrili.“

„To sa mi nepozdáva,“ prižmúril Dagomir oči.

„Komu áno?“

„Tak som to nemyslel...“

„A ako teda?“

„Goričské rody sa odjakživa nenávideli kvôli starým krvným pomstám. Smrteľne, nezmieriteľne. Neverím, že sa odrazu objavil silný náčelník, ktorý ich chce zjednotiť. Stavím jedno oko, že v tom má prsty Bratovrah.“

„Tiež mi to napadlo. Už len poloha Kančej hory na pomedzí Vraniborského kniežatstva a goričského územia k takým podozreniam nabáda. Krug si odjakživa brúsil zuby na vládu na severnou Moravou. Križujú sa tam dôležité kupecké cesty a kto ich bude mať pod palcom, stane sa vplyvným a mocným mužom.“

„Dychtivosť po moci Krugovi nikdy nechýbala. Vranibor mu stačiť nebude. Keď sa ho zmocní, pôjde ďalej – na severe si podrobí Holasicov, na juhu môže udrieť na Velehrad.“

„A ak vyšle hrdlorezov drancovať k nám na Vrchovinu...“

„Tárate dve na tri.“

Zmĺkli a zagánili na Mirenu, ktorá od večere nepovedala ani slovo.

„To nie je Krugov spôsob boja,“ dodala. „Je to zdatný intrigán, dokáže sa kniežatstva zmocniť aj bez toho, aby rozpútal otvorenú vojnu. V podstate už Vranibor do značnej miery ovláda.“

Lesovikovia na ženu zarazene civeli. Neopätovala ich pohľady, ďalej fúkala do pohára s medovinou, ktorý držala v oboch rukách.

„Máš pravdu,“ ozval sa napokon Borevít. „Niektorí tvrdia, že v kniežatstve sa neudeje nič, do čoho by nestrkali nosy bosoráci z Kančej hory...“

„Samozrejme,“ prisvedčila Mirena. „Čo by mal Krug z toho, keby Vranibor dobyla tá špinavá chamraď z hôr? Veď by to zahatalo prúd bohatstva, ktorý cez kniežatstvo tečie. Krug je síce skurvený pankhart, ale určite nie je hlupák. Pravdu máte len v tom, že goriči sa nezjednotili z vlastnej vôle. Sú za tým kúzla. Lenže nie Krugove.“

„A čie teda?“ mračil sa Dagomir.

Mirena pokrčila plecami. „Počul si vladyku – Kančia hora priťahuje mnohé temné bytosti a mocnosti. A každá z nich má vlastné skryté úmysly.“

„Zdá sa, že o tom vieš viac, vedma,“ povedal Borevít.

„Nie som vedma,“ odsekla Mirena, odvrátila sa a viac nepovedala – chlipkala medovinu a neprítomne zízala do pohára. Rozhostilo sa nepríjemné ticho. I Rogan pozoroval Osu so zmrašteným čelom.

Dagomir obrátil pohľad k Borevítovi.

„Nezdržíme sa tu dlho, braček. Nechceme na Drevnicu pritiahnuť nešťastie. V našich stopách sa zakráda zlo, ktoré nezadrží ani tá nová palisáda.“

V pahrebe puklo poleno a do prítmia vzlietol roj iskier. Borevít pokynul ženám, aby doplnili poháre a pozdvihol roh k neveselému prípitku.