Andrej Bán

Medzisny

© Andrej Bán, 2021

Design & Layout © Palo Bálik, 2021

© Artforum, 2021

Font faces: PT Sans © ParaType Ltd., 2009

Medzisny

Andrej Bán

Ďakujem Miroslave Vallovej a Danielovi Rybovi za cenné rady a pripomienky.

Cesta späť

Okolo bol les. Hustý, tmavý les.

Zastal a nebol schopný urobiť ďalší krok. Nebol schopný sa ani otočiť, ba ani pohnúť hlavou na ľubovoľnú z dvoch strán. Nebol schopný ani ostať stáť.

Zmeravel.

Dozadu, vynorilo sa mu v mysli jedno slovo.

Skús… to… dozadu, opakoval si pomaly.

Jedinou možnosťou, ktorá mu ostala, bolo začať sa vracať. Cúvať vo svojich stopách. S ubiehajúcim časom sa mu to darilo čoraz lepšie. Kráčal sebaisto ako rak, bez obavy, že do niečoho narazí, že si rozbije hlavu, že sa pri vychýlení z určenej trasy zrúti kamsi do rokliny.

Zotrel si z líc slzy spôsobené ostrým mrazivým vetrom.

Preblesla mu hlavou myšlienka, akú si nikdy nechcel pripustiť. Vraciam sa, pričom som prekročil prah smrti. Pozrel na smartfón. Na displeji svietil dátum Veľkonočného pondelka, pol šiestej večer.

Nie, nie, nie! skríkol. Tu už nemám čo hľadať!

Krajinu okolo seba opäť rozpoznával. Nespôsobovalo mu námahu cúvať z kroka na krok rýchlejšie, akoby ho poháňala neviditeľná sila. Ani raz pritom nestratil rovnováhu, ani raz nezakopol. Vykračoval si rezko, odhodlanejšie než kedykoľvek predtým. Pristihol sa, že si pritom radostne píska.

Spamätal sa.

Les naokolo sa menil na úplnú tmu, ihličie pod nohami a praskajúce sucháre však ostávali. Kráčal, ako keď sa pretáča záznam filmu. Odzadu.

Kam vlastne idem?

Tma naokolo sa menila na akýsi nehlučný vzdušný vír v podobe lastúry, z jej vnútra pozoroval oko hurikánu. Ocitol sa priamo v ňom, ani trochu ho to však nevychýlilo z rovnováhy. Namiesto prachu, lopát, áut, lámp či odpadkov mu okolo hlavy začali nebezpečne krúžiť ľudia. Vynárali sa a opäť ponárali. Spoznával Evu, Aňu, Leu, Romana a Petra.

Ich hlasy boli zreteľné, nerozumel však ich reči. Ako temné víly sa približovali až na dotyk s jeho tvárou a vzápätí sa vzďaľovali. To sa opakovalo.

Začul z diaľky zvuk výstrelu.

Ocitol sa v miestnosti.

Vystrelená časť lebky spoločne s mozgom ležali na zemi.

Kúsky kostí sa začali vracať do hlavy, červené fľaky na stenách mizli. Prameň krvi na podlahe sa postupne zmenšoval.

Uvidel to, čo by ľudské oko nikdy nemohlo uvidieť. Náboj vracajúci sa do hlavne pištole.

Rana v hlave sa zacelila. Nikde ani stopa po krvi.

Muž pred ním zložil pištoľ od pravého spánku na stôl a zvedavo sa na naňho pozrel.

„Kto si?“ opýtal sa vystrašene muž, keď ho zbadal.

„Som tvoj otec, tvoj syn. Všetky pokolenia pred tebou aj po tebe, som ty,“ vyšli mu z úst slová, ktoré by mu nikdy predtým nenapadli.

„Načo si prišiel?“

„Kým ti odpoviem, sľúbiš mi, že aj ty sa vrátiš proti prúdu času a svoju poslednú SMS v smartfóne piatim ľuďom nahradíš inou. Platí?“

Vystrašený muž prikývol.

„Dobre,“ povedal mu. „Teraz urobíš presne to, čo ti poviem, nijaká odchýlka, nijaká chyba sa netoleruje. Rozumieš mi?“

Muž pred ním opäť prikývol, začal sa však od strachu triasť a potiť.

„Vezmi smartfón a vymaž slovo, ktoré si práve napísal.“

„Ja som nijaké slovo nenapísal!“ zaúpel muž.

„Rob, čo ti kážem!“

Muž poslúchol.

„Dobre. Teraz vyťukaj postupne písmená, ktoré ti nadiktujem. Pomaličky, nikam sa neponáhľaj. Nesmieš urobiť chybu. Takže… m…a…r…e…i…m…o…Z. Máš to?“

Muž meravo držal smartfón.

„V poriadku. Teraz vyhľadaj čísla Evy, Ani, Ley, Romana a Petra. Máš ich?“

Muž prikývol.

„Odošli im SMS.“

„Akú… SMS im mám odoslať?“

„Nepýtaj sa. Všetko sa dozvieš, keď príde čas. No tak, odošli im správu.“

Muž poslúchol, SMS odoslal a smartfón odložil.

„Dobre, ide ti to. Opäť si vezmi smartfón a opatrne, bez jediného zaváhania urob, čo ti poviem. Vyťukaj postupne písmená troch slov. Pomaličky, nikam sa neponáhľaj. Nesmieš urobiť chybu. Takže… a…ň…m… medzera… o… medzera… a…s… medzera… j…o…b…e…N. Máš to?“

Muž prikývol.

„Dobre, moja úloha je splnená. Je čas, aby som zodpovedal tvoju otázku. Ty a ja neexistuje. Prišiel som vyplniť tvoje prianie vzoprieť sa osudu, vracať sa po prúde času naspäť, k prvej chybe, ktorá spôsobila tvoje trápenie. Ako keď lístok z maličkého konára nepadá rovno k zemi, ale putuje k prvopočiatku tak, že sa po čoraz väčších a väčších konároch dostane až do kmeňa stromu, napokon do jeho koreňov, do zeme. Ako keď vlak, ktorý zastal na peróne, začne cúvať, až sa naslepo, po spleti výhybiek dostane zo železničnej stanice na jednu jedinú koľaj. Rozumieš?“

Vyjavený muž zakýval hlavou, že nie.

„Nič to, pochopíš. Len sa, prosím, teraz už vracaj sám, bezo mňa, po toku času smerom naspäť. Až kým… až kým neprídeš k prvej chybe, ktorú si urobil a ktorá toto všetko spôsobila. Odstrániš ju. Iba tak človek dokáže zmeniť kauzalitu, reťazenie udalostí, čo po nej nastalo.“

„Reťazenie udalostí?“

„Presne tak.“

„To sa predsa nedá meniť,“ namietal muž.

„Ale dá, inak by som tu predsa nebol.“

„Ako budem vedieť, že som pri prvej chybe?“ opýtal sa muž.

„Neboj sa, naisto ju spoznáš. Hoci si na ňu zatiaľ ešte nespomínaš. Ale keď pri nej budeš, pochopíš aj to, čo musíš urobiť inak. A teraz ma už ospravedlň, musím sa vrátiť.“

„Kam?“

„Do tmavého lesa. Zbohom, priateľu.“

Adamov brat spomína

Moje meno nie je dôležité, beztak ma všetci poznajú iba ako Adamovho staršieho brata. Pokiaľ mi pamäť siaha do nášho najhlbšieho detstva, rodičia ma ustanovili jeho zrkadlom. Nie opatrovníkom ani múdrejším starším súrodencom, zrkadlom. Možno sa teraz pýtate, čo je to za hlúpu rolu, hrať bračekovo zrkadlo, poviem vám však, že ma to časom začalo celkom baviť.

Obaja sme akýmsi spôsobom zdedili (nadobudnúť sme ich nemohli, na to sme boli príliš malí) výnimočné vlastnosti, ktoré sme si, pravdaže, na našich rodičoch nevšimli. Človek má však veľa generácií predkov, netreba sa znepokojovať. Ide o toto: Adam mal pozoruhodné sny, nuž a ja som do nich dokázal nemenej pozoruhodným spôsobom vstupovať. Nebadane, nepozorovane.

Túto schopnosť, vstupovanie do cudzích snov, som potom použil aj v prípade iných ľudí, nikdy to však nebolo také vzrušujúce ako s Adamom. A aby tie jeho sny boli ešte vzrušujúcejšie či dokonca autentické (ak je čosi také v prípade snov vôbec možné), vchádzal som do nich a odchádzal, ako už viete, tajne. Brat aspoň nemal po prebudení výčitky.

Keď sme boli obaja väčší, tajomstvo o mojich zručnostiach som bratovi prezradil. Adam sa nenahneval, naopak, o mechanizmus snov sa zaujímal. A keďže som bol a ostal jeho zrkadlom, nemohol ho spoznať lepšie inak ako cezo mňa.

„Zo sna sa neprebúdza, zo sna sa vynára,“ povedal mi raz už ako dospievajúci.

„Vynára?“

„No, spánok je ako ponorenie sa do vody, ktorá cez deň odlivom odkrýva ostré hrany útesov, no tie sú v noci po prílive zakryté milosrdnou hladinou.“

„Milosrdnou?“ opýtal som sa.

„Ako inak mám vyjadriť to, že spánok a sny sú niečo ako naše protovedomie?“

„Protovedomie?“

„Dobre, nechytaj ma za slovíčka, vieš, čo mám na mysli. Nebyť spánku a snov, naše počas dňa rozkolísané vedomie, plné zmätených obrazov, zle pochopených slov a naznačených, no nedokončených príbehov skolabuje. Presnejšie, naše vedomie sa zahltí, uzavrie, v papiňáku bude narastať tlak až… exploduje. Je to klišé, ale spánok a sny ozaj liečia, navracajú zmätok vedomia do stavu pokoja.“

„Kam ty na to, Adam, chodíš?“

„Chodím?“ opýtal sa brat ironicky.

V dialógu sme už nepokračovali a ani sme sa k nemu nikdy nevrátili. Načo aj. Čítať odbornú štúdiu o lete motýľa je zážitok neporovnateľný s tým, keď sa na toho motýľa naozaj pozeráte. Kdesi tu, nazdávam sa, treba hľadať príčiny nevôle nás oboch súrodencov voči interpretáciám všetkého druhu. Odjakživa, pokiaľ mi pamäť siaha, sme svoje životy podriadili obrazom, predstavám, snom. Tie sú prvotné a interpretácie ich zvyčajne zničia.

Mal som desať, Adam päť. Bývali sme na chalupe s veľkou záhradou plnou sliviek a… sliviek. Strýko na jej hornom konci choval včely. Úle boli zelené a žlté. Možno aj hnedé, to si už však presne nepamätám. Určite však neboli červené. Najradšej sme mali stáčanie medu, strýko to robieval v humne a včelársky klobúk so sieťkou mával nasadený ešte dlho potom, ako to bolo potrebné. Ktovie, možno si ho iba zabudol dať dole a my sme mu to nepripomínali, keďže tak pôsobil komicky.

Málokedy sa nám to podarilo, energická starká nás zvyčajne z perín vydurila, no občas sa nám darilo predstierať, že spíme až dovtedy, kým neprišla poštárka. Nebolo pre nás väčšej radosti! Málika, ako sme ju volali, mala na sebe aj v sparných horúčavách modrú uniformu, cez plece veľkú koženú tašku, poriadne ťažkú; chudera, prehýbala sa pod ňou ako paragraf, aby udržala akú-takú rovnováhu. Bola pre nás poslom dobrých správ, ak teda odmyslíme účty, úradné zásielky a iné mrzutosti, ktoré ako prvé vždy ukoristila starká. Na svoje si každý deň prišiel aj dedko. Mal predplatený denník ústredného výboru Strany, do ktorého sa vždy ráno sediac v kresle zahĺbil, pričom v tejto polohe vydržal mlčky dlhé hodiny, až kým starká nezavolala: „Obeeed!“ Príkaz nebolo možné nesplniť.

Raz týždenne, v pondelok, Málika obšťastnila aj nás s Adamom. „Chlapci, niečo tu pre vás mám!“ kričala zakaždým od bráničky.

Iniciatívy sa ujal väčšinou môj brat. Vychytil sa a ozlomkrky, div si hnáty nepolámal, bežal k poštárke, aby jej doslova vytrhol z rúk francúzsky detský časopis zatavený vo fólii, to preto, aby z neho nevypadla hračka, ktorú zakaždým obsahoval. Niekedy dávkovač cukríkov v tvare psíka (potiahli ste za uši a strunka otvorila psíkovi papuľu a tá vypľula ovocné dražé), inokedy lietadielko – všetko z plastu.

„Aha, to je čo?“ zvolal raz Adam, keď mu z časopisu vypadli dva žlté predmety spojené dlhočizným tenkým káblom, pripomínali UFO.

„To je telefón, detský telefón,“ povedal som.

Slová ani ich preklad z francúzštiny neboli potrebné. Všetko zrozumiteľne vysvetľovali nákresy, postup na používanie „prístroja“ bol označený číslovkami. Veľmi rýchlo sme s bratom pochopili, že ide o iný druh telefónu, ako mal dedko na nočnom stolíku. Ten jeho bol čierny, mal vidlicové ramienko, otočný ciferník a slúchadlo, ktoré malo na jednom konci reproduktor (na počúvanie) a na druhom mikrofón (na rozprávanie). Telefónu, ktorý v nás vzbudzoval rešpekt aj zvedavosť, sme sa s bratom nemohli ani dotknúť. Starkí nám to prísne, pod hrozbou bližšie nešpecifikovaných trestov, zakázali. Raz sme, pravdaže, nevydržali, a keď nebol nikto doma, slúchadlo sme zodvihli. Ozvalo sa „tutút-tutút“. Vzápätí sme náhlivo na ciferníku vytočili možno desať, možno viac ľubovoľne zvolených číslic. V slúchadle zachrčalo, keď vtom sme začuli zvláštny ženský hlas. Chvíľu sme počúvali, potom Adam zvolal viackrát „tutút“ a zložil. O mesiac prišla faktúra a vzápätí po nej výprask varechou na holý.

Vecička, ktorú nám doniesla Málika, však bola úplne iného druhu. Nijaký ciferník, iba kábel, silonové lanko, ktoré prenášalo zvukové vibrácie, a žlté plastové „ufá“ na oboch koncoch. Kábel meral zo päťdesiat metrov, čo celkom stačilo, aby sme sa pokúsili vytvoriť pravidelnú linku s naším kamarátom Paľom od susedov. Starkí nám to na naše počudovanie nezatrhli. Naopak, boli zvedaví, či vercajg zafunguje.

Zahrali sme sa s Adamom na montérov. Zatiaľ čo on držal jedno slúchadlo v okne spálne, ja som opatrne, aby sa nepoškodil, odmotával kábel a kráčal som cez záhradu k susedom. Tam už v okne čakal Paľo aj s celou rodinou.

Neviem, ako si pripadali Tesla či Edison, ale my sme boli nadšení, keď sme v okne susedného domu zbadali nemenej nadšeného Paľa, pričom sme v slúchadle počuli jeho „To ste vy, chalani?“ a on zase naše „To si ty?“. Podarilo sa, hračku z časopisu sme sfunkčnili. Spojenie bolo nadviazané. Malo to však niekoľko chybičiek. Jednou bol fakt, že tento telefón nezvonil. Najprv sme sa museli s Paľom dohodnúť na presnom čase, potom sme sa pohľadom cez záhradu do okna navzájom uistili, že druhá strana je prítomná, a až potom sme mohli začať telefonovať. Rozprávali sme si, pravdaže, voloviny, o obsah však nešlo, dôležitá bola funkčná linka. Privátna, iba naša.

Adama však linka k Paľovi čoskoro omrzela. V ďalšom susednom dome bývala Zuzka, jeho hanblivá rovesníčka. Keď k nám občas v nedeľu s rodičmi zašla na zemiakové placky s kyslým mliekom, sedela vzorne za stolom, ani nemukla a klopila zrak. Môj brat si predsavzal, že získa jej srdce – telefónnou linkou. Bez vysvetlenia zvesil slúchadlo a odmotal kábel smutnému Paľovi, ktorý stál v okne so svojimi nemenej smutnými rodičmi, a pripevnil slúchadlo do okna k Zuzke tak, aby o tom jej rodičia nevedeli.

Keď sa operácia podarila, Adam prišiel ku mne a s vážnym výrazom v tvári mi oznámil: „Odteraz je linka iba moja, jasné?“ Povedal som „jasné“. Bol som zvedavý, či Zuzku zbalí.

Ako plynul čas, môj brat sa menil na čoraz smutnejšieho. Zbytočne Rómeo nazeral k susedom, či sa jeho milovaná objaví v okne (balkón nemali), zbytočne šeptal do slúchadla „Ľúbim ťa“, odpoveďou bolo iba ticho. Až raz čosi zaškrčalo, Adam pribehol a vypočul si krutú pravdu: „Ja ťa neľúbim.“ Čo som vtedy videl v jeho snoch, vám radšej nepoviem. Ešte dlho po tom šeptal do slúchadla „Ľúbim ťa“. Ale krátka zvuková správa už nenašla adresátku.

Asi si dokážete domyslieť, že môjho ohrdnutého mladšieho brata neskôr omrzel telefón ako taký. Namiesto zvuku ho zaujal obraz. Opäť pravdaže so zámerom zbaliť rovesníčku, tentoraz Julku z domu pri ručnej pumpe, kam sme chodili s kýbľami po vodu. Keď už sme boli obaja väčší, presvedčil starkých, že si v kôlni urobí tmavú komoru. Lacný fotoaparát už mal, chýbal mu však spôsob, ako z neho dostať von obraz. Potreboval na to vývojky, ustaľovače, misky, zväčšovák, expozičné hodiny, červené svetlo, fotopapier…

To všetko si vytrucoval, ako vždy. A ja som sa iba prizeral, keďže som túto jeho zručnosť nenadobudol.

Najprv skúšal získať Julkino srdiečko neostrými čiernobielymi machuľami, ktoré nazýval umením. Nepochodil. Neskôr sa naučil zaostrovať a fotografoval odspodu koruny stromov. „Pekné,“ povedala Júlia, a tým to skončilo. Napokon prišiel na spôsob, ako ju zaujať. Ponúkol sa, že urobí jej portréty. Naveľa-naveľa privolila. Adam ma požiadal, aby som asistoval. V akomsi žurnále videl, že pri štúdiových portrétoch sa používajú lampy, odrazové plochy a pozadie. Nič z toho nemal, iba statív, zo starého polámaného dáždnika však vyrobil vec, ktorá vzdialene pripomínala odrazovú plochu.

„Budeš to držať, ako ti poviem,“ prikázal mi.

Čím bol cirkus okolo fotenia väčší, tým si Julka pripadala dôležitejšia – a krajšia. Nadišiel Deň D. Vybrali sme sa v trojici na okraj lesa, to aby nás nikto nevidel. Rodičia našej modelky síce mali podozrenie, že by sa mohli diať nejaké neprístojnosti, keďže však v partii uvideli aj mňa a považovali ma za zodpovedného, upokojili sa.

„Tu,“ ukázal Adam na čistinku. Zažmúril oko, tak ako to videl v akomsi fotografickom časopise, pozrel, kde je slnko, a suverénne vyhlásil, že dobré svetlo bude o hodinu. „Čo dovtedy?“ opýtala sa mierne vyplašene Julka. Vytiahol som v kuchynskej utierke zabalený domáci chlieb, vreckový nožík a kusisko slaniny. Naša modelka sa znechutene odtiahla.

Zatiaľ čo som ako drevorubač s chuťou krájal neskorý obed, Adam svojej vyvolenej rozprával, čo všetko zažil. Išlo iba o jeho sny. Na Julku však príbehy o tom, ako Adamove akty uverejnil známy zahraničný žurnál, ako ho zavolali, aby portrétoval súdruha prezidenta, či ako raz pôjde fotografovať vojnu – ako ten slávny fotograf (jeho meno už zabudol), ktorý zvečnil pád španielskeho republikána zasiahnutého guľkou –, zapôsobili. Nemusela nič hovoriť, jej zrak prezrádzal, že tie slová hltá.

Napokon slnko kleslo a svetlo bolo presne tak, ako si umelec predstavoval. Opäť znalecky zažmúril oko. Roztiahol statív, prišrauboval naň lacný fotoaparát, požiadal ma o držanie dáždnika, aby odraz svetla vykryl tiene v Julkinej tvári. Modelka sa usmiala, našpúlila pery, pohodila hrivou vlasov. Adam cvakal ako pojašený. Obaja boli vo vytržení, on z nej, ona z procesu fotografovania.

Keď sme skončili, aj spokojná Julka si poriadne odhryzla zo slaniny s chlebom. Domov sme sa vrátili v bujarej nálade, čo iba zväčšilo podozrenie jej rodičov, že sme páchali neprístojnosti.

Okamžite po príchode sa Adam zamkol v tmavej komore. Predtým si vzal zelenú litrovú fľašu, pôvodne s modranským Silvánom, v ktorej mal zarobenú vývojku. Neoňuchal ju, čo sa ukázalo ako fatálna chyba. Starká totiž, nič netušiac, fľašku vymenila za inú, v ktorej bolo načaté víno. Celodenná práca vyšla navnivoč. Keď sme Julke oznámili, že filmy sú zničené a z jej krásnych portrétov nič nebude, tresla pred nami dvermi. Navždy.

Koniec ukážky