Objavte úžasný svet slovenských a českých kníh elektronických kníh s aplikáciou

KNIHY V SLOVENČINE A ČEŠTINE

Nedeľné šachy s Tisom

Historický román inšpirovaný historickými udalosťami a príbehmi ľudí, ktorí ich museli žiť.

Silvester Lavrík

Copyright © Vydavateľstvo Dixit, s. r. o., 2016

Autor textu © Silvester Lavrík, 2016

Redaktor: Nataša Ďuričová

Obálka a grafická úprava © Martin Janoško, 2016

Titulná fotografia © Slovenský národný archív (z fondov STK)

Vydalo: Vydavateľstvo Dixit, s. r. o., 2016

e-knihu ydalo: iAdverti, s. r. o., 2016

epub produced by: © iAdverti publishing 2016

All rights reserved.

www.iadverti.com

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-8148-660-9

I. SPOMÍNAŤ BOLÍ

Čo žena navarí, zje sa, čo operie, zašpiní sa,

čo uprace, zožerie prach. Čo žena miluje, pominie sa. Čo žena povie, počúva iba vietor. Po žene ostávajú len deti. Lenže ja deti nemám, hovorievala naša matka. Povedala to pani lekárnikovej Balákovej potom, čo sa jej tá s radosťou v hlase priznala, že od pápeža prišiel súhlas na rozsobáš jej dcéry s človekom, ktorý bol najväčší odroň, akého kedy táto Zem nosila. Potom si spolu, ako už predtým veľakrát, poplakali. Mňa si všimli, až keď si osušovali oči. Nepomýlilo ich to. Mňa takisto nie. Často som sa cítila ako kus nábytku. Alebo iné domáce zariadenie. Moju prítomnosť ľudia trpeli. Nevyháňali ma. Stálo by ich to oveľa viac síl, než si ma nevšímať. Mohla som si za to sama. Nikdy som nevedela dať najavo, ako sa práve cítim. Keď mala matka narodeniny, nakreslila som jej obrázok a radšej som si privstala, aby som jej ho položila v kuchyni na stôl, než by som jej ho mala dať do ruky sama a k tomu niečo povedať. Pekné, povedala matka a usmiala sa na brata. Cekni a priviažem ťa k stromu, zasyčal mi do ucha, kým nám matka ohrievala mlieko. Nepamätám sa, žeby sme sa boli niekedy objali alebo pobozkali. Ani pri vítaní a lúčení nie. Keď otec odchádzal do Ameriky, podal mi ruku a povedal, aby som bola rozumná.

Dobrá gazdiná vie, že mravce dostane z domu, jestliže väčšiu špongiu posype cukrom a položí ju na miesto, kde sa tieto najviac sdržujú, prečítala mi matka pred rokmi z kalendára Nupodu, nákupnej ústredne potravných družstiev, na rok 1936. Po chvíli je špongia plná mravcov, vhodíme ju teda do vriacej vody, čo opakujeme aj viac ráz. Rozprávkové knižky sme doma nemali ani romány, len kalendáre a noviny. Noviny čítaval otec, kalendáre matka. Čítala ich nahlas a skúšala, čo som si z prečítaného zapamätala. Rozum má ešte slabučký, ale pamäť jej slúži vynikajúco, povedala pani učiteľke Mathefyovej, keď ma zapisovali do meštianskej školy. Nikdy by ma tam nevzali, nebyť Alice. Sľúbila, že sa bude so mnou učiť. S mojou chatrnou hlavou by ma dozaista nezobrali ani do ľudovej školy, ale aj vtedy sa ma zastala. Anička nie je hlúpa, povedala, je len podrobná. Všetkým to bolo smiešne, ale smiali sa mne, nie jej. S Alicou a jej sestrami chceli byť zadobre všetky ženy, ktoré si dávali šiť u Winklera. Alica je čertovo rebro, hovorievali s úsmevom, trochu krivým, trochu sileným. Báli sa, že im do lemu šiat alebo do podšívky zašije pierko z čierneho kuraťa vyliahnutého o polnoci. Winklerove dievčatá sú šikovné aj slušne vychované, ale predsa len – krv nie je voda, žmurkali na seba a Alici podali tabličku zemiakového cukru.

Ľuďom ani toho cukru nedali, aj tak šli, napadlo mi ako prvé, keď ma donútil spomínať. Ja by som z domu nikdy neodišla. Mohli by mi sľubovať čokoľvek na svete, ani by som ich nepočúvala. Chytila by som sa futier a museli by mi alebo ruky odtrhnúť, alebo ma vyniesť nohami napred, nebohú. Lebo si hlúpa, povedal mi brat, keď som to povedala jemu. Povedala som mu to, keď sa z Bratislavy vrátil domov. Nikdy sme sa veľa nerozprávali, ale musela som to niekomu povedať. Inak by ma roztrhlo. Lebo odkedy sme sa s Alicou pohádali, nikto sa so mnou nerozprával. Správali sa ku mne pekne, pozorne a milo, ale bolo mi pri tom ako nejakej chúlostivej rastline. Ak ma aj niekto počúval, nepočul ma. Oznamovali mi toho veľa, lenže ich slová sa ma týkali len toľko, koľko sa dotkne kávy, keď niekto nad ňou povie, aby mu ju nesladili. Káve je jedno, či ju pijú osladenú alebo nie. Káva je kávou, horká či sladká, horúca aj studená.

Smútok vo mne je na tom takisto. Bol tu už predtým, než dostal moje meno, než obrástol mojím telom. Neviem, kto ho hostil predo mnou. Pekne sa oň staral. Vykŕmil ho. Zveľadil. Roky mi trvalo, kým som dorástla na jeho veľkosť. Neprekážalo mi to. Chodili sme na botanické výlety, mala som Alicu, Sidóniu a Matildu, mala som všetko, čo som potrebovala. A pána lekárnika Baláka ešte. Ale hlavne Alicu. Po ich odchode už nikoho.

Lenže Alica sa zaľúbila. Hltala každé jedno jeho slovo. Pri rádiu presedela celé hodiny. Aj Sidónia a Matilda počúvali rádio, ale ponajviac tanečnú hudbu. Alica privierala oči a s rozšírenými nozdrami vdychovala mluno, čo sa rinulo z aparátu. Ty to nepočuješ? pýtala sa ma pošepky. Každá jeho veta je ako meteorit. Ako čo? Netrpezlivo mávla rukou. Pozri sa, aký je moderný, ukazovala mi jeho fotografie v novinách, čo ležali na našom kuchynskom stole. Pozri tie pekné, úzko pristrihnuté fúzy! Vedela som, čo je meteorit. Súhlasila som s ňou, vyzeral naozaj ako filmový hrdina z plagátu, aké visievali pri vstupe do hotela Barón, lebo na jeho prvom poschodí bolo kino Bioskop. Veľmi som chcela Alici urobiť radosť a povedať jej, že je to tak, že každé jeho slovo je ako meteo-rit, že horí a zapaľuje a elektrizuje, tešiť sa z toho. Nepodarilo sa mi to. Ja som naozaj nikdy nevedela hovoriť o tom, čo si myslím, čo sa mi páči. Stislo mi hrdlo a ostala som ticho. Tak som jej aspoň povedala, že budeme počúvať spolu, lebo aj ja sa chcem zaľúbiť. A opýtala som sa jej, či môžeme dve ľúbiť toho istého muža. Rozosmiala som ju.

Až keď odišla, napadlo mi, že ho chcela mať len pre seba. Keď sa ma pán lekárnik Balák na Dni stromkov a vtáčkov pod Inovcom opýtal, čo ma trápi, povedala som mu, že som unavená. Vydrž, dievča, budeš mať na čo spomínať, dodal. Pán lekárnik mal na všetko na svete dobrú odpoveď. Akurát sa niekedy nehodila k otázke, ktorú navyše často ani nedostal. Pán lekárnik bol jednoducho človek ve-dy. Likérom, sirupom a bylinám rozumel vynikajúco. Človek je opak stromu, vysvetľoval mi napríklad raz po veľkom fotení v Starom háji nad Nemcovým jarkom. Iba strom vie premeniť vodu na oheň. Trvá mu to roky, ale dokáže to. Iba človek vie oheň premeniť na vodu, pokračoval, a stačí mu na to chvíľa – ani sa nenazdáš a planúce oči prepuknú v plač. Povedal mi to, lebo som plakala. Rozplakala som sa ešte viac. Deti ma na tej fotografii nechceli, darmo ich fotografista Hajdyla napomínal, aby sa dali viac dohromady, vždy to tak nejako zaonačili, že ma na poslednú chvíľu odsotili. Ja som sa pritom nerada fotografovala. Lenže keď som sa fotografovať nemohla, nariekala som, akoby mal nastať súdny deň. Keď ti ubližujú, radšej sa nahnevaj, než by si mala žialiť, pošepol mi pán lekárnik, len čo sa ostatní rozpŕchli. Túto lekárnikovu radu som si, ako jednu z mála, naozaj zobrala k srdcu.

Na botanických výletoch sme sa učili spoznávať kvety. Podľa farby a tvaru okvetných lístkov. Podľa vône. Stromy podľa kôry, lístia a tvaru koruny. Vtáky podľa spevu, škrupín vajíčok vypadnutých z hniezda. Ostatné deti sa rozptýlili po lese. Zbierali jahody. Robili si zle navzájom. Ja som sa od pána lekárnika a pani učiteľky Mathefyovej ani nepohla. Ale nevšímali si ma hlavne preto, lebo som sa im zunovala. To len v škole, keď im bola dlhá chvíľa alebo otupno, kým odpovedal niekto zo sprostejších žiakov, vŕšili sa na mojej slabomyseľnej hlave.

Predtým bolo moje spomínanie ako listovanie v herbári

pána lekárnika. Aj slnko v ňom bolo, aj vône. Prisušené, poblednuté spomienky šuchotali, ako náhle prekvapené nočné mory mi vrážali do čelovej kosti zvnútra lebky a pod prstami sa rozpadali na prach. Ale boli tam, dalo sa na ne spoľahnúť. Dnes potrebujem na spomínanie odvahu. Veľa odvahy. Na spomienky sa ešte stále spoľahnúť dá, ale na mňa už nie. Prílišná odvaha skrýva v sebe riziko povrchnosti, hovorieval pán lekárnik. Aj veľa síl ma to stojí. Hogy a nyavalya essen belé! Vždy sa niekto nájde, kto chce, aby som spomínala, aby ho zrádnik metal! Ako tento český ancikrist. Cseh kurafi! Paprčiak hnusný! Opýta sa, tou svojou krivou neholenou hubou niečo utrúsi a ty, Anička, ty sa tráp. Načo by sa aj holil, keď má bradu len ako srieň na hovne? Darmo naňho gánim, len si pošúcha ten svoj dokrčený obličaj, usmieva sa a čaká. On má času dosť, je v práci. Tanierik so šuteméňom položí na parapetu, postaví sa k obloku a obráti sa mi ricky. Podá mi ho, len keď rozprávam. Ťažko mi to ide. Bolí to. Unavuje. Ale keď ja mám koláčiky tak rada.

Potom prišiel na ten podlý nápad s fotografiami. Aj lupu mi zadovážil. Bazmeg a kecskét, kapsz túrót, povedala som mu, keď mi položil môj starý album s dreveným vyrezávaným jeleňom na kolená. Ale otvorila som ho. Aj lupu som do ruky chytila. Bože, aké sme boli mladé, napadlo mi, keď sa na mňa usmiala prvá fotografia. Bola na nej Alica. Na výlete na Zelenú žabu. Nedošlo mi hneď, aká je to pasca. Potom som na to prišla, ale bolo už neskoro. Obskoč kozu, dá ti syra, šplechla som tomu českému paskudníkovi do tváre a v tej chvíli som bola naisto presvedčená, že zo mňa nedostane ani slovo. Hanbila som sa, nuž som mu to povedala po maďarsky. Akoby to, že nerozumie, bolo poľahčujúcou okolnosťou. U nás sa vždy nadávalo po maďarsky. Aj keď sa dospelí chceli rozprávať o veciach, ktoré neboli pre naše uši, hovorili po maďarsky. Ak bol nablízku Čech, takisto.

Ako dieťa som bola všetko, len nie bezstarostná. Tajiť a zamlčovať bolo toho treba veľa. Priveľa na takú slabomyseľnú hlavu, ako je moja. Blázon nie som. Bláznovstvo je pripekné slovo pre moju osobu. Voľakedy sa takým ako ja, rozumovo menejcenným, hovorilo, že sú to úchylné osoby. Aj školy a ústavy pre také deti sa tak nazývali. Dnes má to slovo iný význam. Neviem, neviem, či som z jeho definície nevypadla omylom. Lebo to, čo sa vo mne občas deje, to sú dve peklá v jednom živote. A ani jedno nemá dno.

Koukejte, už je to tady zas, povedal mi môj podkušiteľ a ukázal na televízor. Bol 1. január 1993, pár sekúnd po silvestrovskej polnoci. Na obrazovke vybuchovali kytice farebných svetiel. Hoj vlasť moja, spieval veľký zbor a hral ešte väčší orchester. Už zase máte svou republiku, paní Anno, dobiedzal. Čo ma je po nej, odvrkla som mu, csak figyeljen. Jenom se koukejte, povedal a pridal hlasitosť. Nepamätám si z toho nič, len tie ohňostroje. A to, ako neveriacky na tú bohapustú márnosť hľadel. Taký halabuch rozkuštraný, utáraný. Paprčiak neogabaný. Az ördögbe! Diabla jeho, ľúto mi ho bolo. Ale nič som mu nepovedala. Neviem, kde sa u nás furt berú. Koľkokrát sme ich už vyhnali a furt sú tu. Slováci jsou národ fašistů bez smyslu pro humor, povedal mi, keď tá paráda skončila. Nehnevám sa naňho za to. Čo sa už človek nahnevá, keď mu hovoria z duše? Okrem toho, hnevať sa je ťažké. Najmä pre toho, kto je najradšej zo všetkého smutný. A pritom – ja som sa kedysi vedela krásne hne-vať. Sanovabič, vedela som ja zúriť!

Na Deň matiek v roku tisícdeväťstotridsaťtri ma poštípala osa

a vtedy som už do pána s hrmiacim hlasom bola zaľúbená aj ja, hoci mi to Alica vyslovene zakázala. Alica mala vtedy trinásť, ja štrnásť, a Alica sa mi pošušky priznala, že už je to definitívne, že je doňho naozaj zaľúbená, lebo zakaždým, keď ho počuje, cíti, ako jej po tele behajú zimomriavky. Pošušky preto, lebo Matilda by sa na ňu zato mračila a Sidónia by jej rovno vyčistila žalúdok. Na také hlúposti máš ešte čas, zahriakla ju aj inokedy, keď prišla reč na chlapcov. Lenže Alici sa v celých celučičkých Bánovciach nepáčil ani jeden jediný chlapec. On nie je žiadny ujo rozprávkový hlas, vzdychla Alica, keď skončilo rádiové vysielanie. Len si ho porovnaj s tatíčkom Masarykom, dodala, tomu sa hlas chveje ako osikový list. Děkuju ti dívenko, napodobňovala zachrípnutý, trochu mekotavý prezidentov hlas, ty květiny jsou málem tak hezké jako ty. Ešte aj to, ako zdraví prikladaním prstov k šiltu brigadírky, trochu zboka a trochu spredu, vedela napodobniť presne.

Pána prezidenta Masaryka sme vídavali každé leto. Najskôr sme ho šli vítať do neďalekých Topoľčianok. Tam pán prezident prichádzali tráviť leto. Až potom sme dostávali vysvedčenia a mohli sa začať školské prázdniny. Česť odovzdávať prezidentovi kyticu vlastnoručne natrhaných poľných kvetov si Alica vyslúžila víťazstvom v súťaži nitrianskej arcidiecézy o najkrajší herbár. Alica ju vyhrala dvakrát po sebe. Dokonca ju kvôli tomu navliekli do kroja. Je pekná a má vystupovanie, vysvetľovala pani učiteľka Mathefyová, keď sa jej ktorási zo spolužiačok, tuším Kubričanová, opýtala, či pánu prezidentovi nebude prekážať, že je Alica židovka. Herbár som Alici urobila ja a tiež mi to neprekážalo, lebo mňa by nevybrali dávať kvety pánu prezidentovi, ani keby som mala najkrajší herbár na celom svete. Všetci by sa báli, že keď sa mi niečo znepáči, vynadám mu. Navyše po maďarsky. Tak, ako sa mi to stalo na Deň matiek v tridsiatom treťom.

Celé mesto sa vyhrnulo na Štefánikovo námestie. Vtedy, v trid-siatom treťom to ešte nebolo Námestie Ľudovíta Štúra. Jeden čas to bolo dokonca len Hlavné námestie, lebo po prevrate v osemnástom roku už Alžbetino viac byť nemohlo. Dospelí vo sviatočnom, deti takisto, dievčatá mali kočiariky s bábikami vyzdobené mašľami a stuhami. Kruh katolíckych žien sa postaral o dojímavý program, hrala hudba, počasie bolo nádherné. Dolu Vystrkovom sme kráčali viacerí, a keď matka videla, ako sa ostatné rodiny držia pekne vedno, starší per pazuch, mladší za ruky, len čo sme minuli Hlbokú ulicu a Na Poláku pribudlo ľudí, drgla do mňa lakťom, nech sa tiež chytím. My sme kráčali traja – brat, matka a ja, otec bol už skoro desať rokov v Amerike. Brat sa uškrnul, ale chytil sa. Matku to posmelilo tak veľmi, že do mňa drgla znova a ešte ma aj obrykla. Vo mne by sa v tej chvíli krvi nedorezal, najskorej som sa veľmi ľakla, potom som bola som urazená, nahnevaná, zúrivá. Odkedy som sa česávala sama, matka sa ma nedotkla, ostala som vo veľkom pomykove. Zachránila ma osa. Uštipla ma do spodnej gamby. Zlosť prehlušili bolesť a úľak, ale kým ma premohli, stihla som zo seba z plných pľúc vychŕliť menj a pokolba, a pokol fenekére, az ördög-be a francba, až potom som sa matke definitívne vytrhla.

Bánovčania by nad mojím záchvatom zúrivosti mávli rukou a zabudli by naň, keby vo chvíli, keď som zakliala, nezahrmelo. Nad námestím to zhrmotalo celkom tak, ako keď pán školník vyrábal hromy-blesky za kulisňami. Len mnohokrát silnejšie. Vzápätí sa zodvihol vietor a o pár sekúnd bola obloha nad mestom čierna. Hneď nato sa spustil hustý lejak. Námestie, ešte pred malou chvíľou plné ľudí, sa vyprázdnilo. Všetci sa poschovávali v podbrániach a odtiaľ sa prizerali tomu, ako májová búrka premenila slávnostný deň na deň skazy. V blate a kalužiach sa povaľovali klobúky, dámske aj pánske. Detské kočiare ostali tam, kde búrka našla ich majiteľky, ibaže poprevracané, dolámané, kvetinová výzdoba okmásaná. Šiatre stánkarov, stuhy a kvety vietor vláčil po celom námestí. Deti plakali, matky ich chlácholili, chlapi fajčili a zazerali, bola som presvedčená, že na mňa. Hanbila som sa, zúrila, utekala. Kým som Mäsiarskou a Záfortňou dobehla k sesterniciam, bola som premočená až na kožu.

Sidónia mi kázala všetko zobliecť. Alici prikázala, aby mi priniesla niečo suché a teplé. Medzitým ma zabalila do plachty a vlnia-ka. Matilda, prostredná zo sestier Winklerových, ma vzala do kuchyne, aby mi čerstvo rozkrojenou cibuľou potrela rýchlo opúchajúcu spodnú peru. Uložili ma na pohovku v zadnej izbe a dvere za sebou len privreli. Poriadok som poznala aj z domu. Matkin poriadok bol prísny, neporušiteľný, presiaknutý Šichtovým mydlom. Poriadok u sestier Winklerových bol prívetivý, pohodlný. Voňal ako mladá žena po zobudení. Voňal ako Alicin bozk. Alica ma ním zobudila z popoludňajšieho spánku. Mal mi prinavrátiť krásu, o ktorú ma osie žihadlo dve hodiny predtým obralo. Matilda mi to sľúbila a ja som sa na jej slová spoľahla ako Ježiš na Petra. Uverila som jej nie preto, že som bola vlastne ešte dieťa, ale preto, lebo Matilda bola taká osoba, ktorej sa dalo uveriť všetko. Matilda bola taká osoba, že nesklamala ani jeden jediný raz, nieto ešte trikrát ako rybár z evanjelia.

Triaška pomaly ustávala a mne stále dookola hučali v ušiach moje vlastné slová plné zúrivej zlosti. Choď do pekla, na jeho samé dno, tam nech ťa šľak trafí, do pekla s tebou! Menj a pokolba, a fenekére, egész es ott üssön meg a guta! Matka a s ňou všetci naokolo pravdaže, myslela, že to o nej hovorím. Že ma uštipla osa, si ani nevšimli a aj ja som v prvej chvíli myslela, že to do mňa udrelo mluno, že medzi mnou a matkou nastal elektrický výboj a od neho sa chytilo nebo a prepuklo do prudkej a nečakanej búrky.

Keď som sa prebudila, povedala som si, že ak raz budem mať svoj vlastný dom, ten bude vyzerať presne takto. Takto milo a útulne, nie tak upratane, upäto a stroho, ako dom mojej matky. Mala som rada aj Sidóniin krajčírsky salón, aj ich kuchyňu a v nej na bielo natretý drevený nábytok jednoduchých tvarov, na stole károvaný obrus a váza z číreho skla, v ktorej boli vždy kvety uprostred. Matka by ich považovala za burinu alebo za zeleninu prinajlepšom. Za sklom kredenca sa ligotal biely porcelán bez akéhokoľvek vzoru, z povaly viseli viazaničky cesnaku, cibule, vysušenej papriky, bylinky a nad stolom elektrická lampa s prelamovaným tienidlom z mliečneho skla. Bol tam poriadok, ale nie ten ma vtedy a navždy očaril. Došlo mi, že z celého domu Winklerovcov mám najradšej práve túto zadnú izbu s pohovkou, keď som začula kroky. Rýchlo som zatvorila oči.

Alica ma pobozkala rovno na pery, na to boľavé miesto. Bozk chutil trochu ako postriebrený kľúčik od matkinej šperkovnice a trochu slano. Ostal vo mne po ňom taký začudovaný pocit, ako keď nakukneme do tajnej komnaty a tam nič, len čistá krása a človeku nejde do hlavy, prečo by práve toto malo byť zakázané. Dych jej voňal malinami, pery mala pevné a pružné. Dlho som sa tvárila, že spím, lenže potom sme obe vybuchli do smiechu a bolo po bozkávaní. Sľúbili sme si vtedy, že nikdy nedovolíme žiadnemu mužovi, aby sa nás čo i len dotkol, nikdy sa nevydáme a nikdy nebudeme mať deti. Prisahaj, vyzvala ma Alica. Prisahám, vydýchla som. Netušila som, že bude také neodolateľne príťažlivé tú prísahu porušiť. Ale že nedodržať ju do dôsledkov, bude ešte tisíckrát ťažšie, to som si vtedy ani len predstaviť nevedela. A potom sme sa pobozkali znova. Kvôli závratnému pocitu, ktorý sa ma zmocnil, budem kedykoľvek ochotná klamať, kradnúť, zabíjať, napadlo mi. Aj som sa toho potom celý svoj život držala. Keď mi došlo, že to vlastne takto majú temer všetci, bolo už neskoro, pre Alicu predovšetkým.

O našom bozkávaní ani Matilda, ani pán prezident Masaryk, ale ani pán Adolf Hitler, ani zvyšok sveta nevedeli nič. Ani sa nikdy dozvedieť nemali. Ja sama by som na tú nedeľu načisto zabudla, nebyť jednej veľkonočnej nedele o pár rokov neskôr. Csehul kurafi mi ich obe pripomenul. Na tú druhú v poradí, veľkonočnú, už v sebe nemám dosť hnevu. Aj z tejto, o ktorej hovorím, si viem vybaviť už len útržky. Len také uchichotané šušotanie. Ako sme si s Alicou priali, aby sme ho mohli vidieť a počuť naživo. Aké by to bolo úžasné, keby bol zrazu tu, zapišťala Alica a chichotali sme sa ako pojašené. Predstav si, že by sa tu zjavil ako murín alebo indiánsky náčelník z náučnej rozprávkovej hry Farmárova dcéra, vykríkla. Hru sme nacvičovali v škole po vyučovaní. Alica v nej spodobňovala krásnu farmárovu dcéru, ktorá sa zaľúbila napriek otcovmu zákazu. Len by sa zrazu zotmelo, celkom ako dnes počas slávnosti, z ničoho nič by sa ozval hrom a on by bol tu!

V školskom predstavení robil hrmenie ujo Petrovický tak, že vzadu za kulisňami zamával kusom plechu veľkým ako tabla jedálenského stola. Deti v hľadisku pišťali, potom sa niekoľkokrát po sebe rýchlo zažalo a zhaslo, plech znova zhrmotal. Podlý murín sa prepadol do horúcich pekiel, a keď nastalo svetlo, uprostred javiska stál udatný indiánsky náčelník. Láske krásnej farmárovej dcéry a odvážneho Indiána od tej chvíle už nestálo nič v ceste, lebo bola sirota, otca jej totižto práve onen nepoctivý murín chcel zamordovať a dcéru uniesť, navyše v spánku, do ktorého upadli, keď vypili jeho diabolskú papramorgu. Indiánsky náčelník ich zachránil v celkom najposlednejšej chvíli, už ani neviem ako. Ja som v tej náučnej rozprávkovej hre hrala strom. Bútľavá sekvoja – Anička Žitňanská, 2. b, napísali na plagát. Pán lekárnik ma vysmial. Bútľavá môže byť akurát tak vŕba, smial sa mi a veselo ma štípal na obe líca. A ja som len-len nedostala jeden zo svojich záchvatov zúrivosti. To je dobre, radšej nadávaj než by si mala nariekať, pohladkal ma pán lekárnik Balák po hlave, keď videl, ako gánim. Vtedy som ešte netušila, že práve moje záchvaty zúrivej zlosti mi raz dopomôžu k pracovnému miestu, ktoré mi závideli všetky spolužiačky a pol Bánoviec s nimi.