Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Julinkin prvý bál (ukážka)

Terézia Vansová

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Peter Krško, Katarína Diková Strýčková, Zuzana Došeková, Katarína Mrázková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0023-0

Pôvodná publikácia

Terézia Vansová. Julinkin prvý bál. Mladé letá. Bratislava 1977. 147 s. Dr. Margita Valehrachová-Matulayová zostavila výber, upravila text a napísala doslov, poznámky a slovník. Dagmar Toholová, technická redaktorka.

Julinkin prvý bál

V mrazivé nedeľné popoludnie, po odbavenej večierni vo filiálnej cirkvičke, sedel pán farár v školskej izbe za stolom a počúval, čo mu rozpráva miestny pán rechtor. Učiteľ, starší človek zhrbenej postavy, bol v najlepšom prúde, keď ho vyrušil cengot zvoncov a dupot koní na zamrznutom dvore. Hneď zatým bolo počuť zvuk viacerých mužských hlasov, rýchlych, pružných krokov a klopanie na dvere. Nestačil povedať: voľno, už roztvorili sa dvere a vstúpili traja mladí ľudia. Dvaja hneď na prvý pohľad prezrádzali, že prináležia k stavu duchovnému, tretí k svetskému. Všetci traja boli pekní, mladí, strojní a veselí.

— Služobník ponížený! — a — Dobrý deň vám vinšujeme, — volali príchodzí a ukloniac sa, podávali domácim ruky.

— Humillimus servus,[1] — vítal ich prívetivo starý pán farár a zdvihol sa trochu na svojom mieste. — Kde ste sa tu vzali a čo vás sem priviedlo, bračekovci?

— Vážna vec doviedla nás sem, vysokoctený pán otec a báťa náš! — začal v mene druhých pán brat Komár, na ten čas kaplán v susednom meste. Pri tomto úvode namáhal sa dať svojej tvári výraz veľkej vážnosti, ale temer márne, lebo okolo úst hral mu milý úsmev a z očú svietil žart a veselá myseľ.

— Tak, tak, nože, no! Von teda s tou vážnou vecou!

— Item, azda ráčili ste už i počuť, pán otec a báťa náš, že v našom meste poctivé tovarišstvo kupecké usporiada svoj obvyklý fašiangový bál. Na túto krásnu zábavu pozvaný som týmto pánom, — ukázal na toho zo svetského stavu, — ako riaditeľom i ja, a aj ako spoluriaditeľ. Záleží nám teda všetkým na tom, aby sa táto zábava vydarila čo najlepšie, preto prišli sme vás pýtať a úctivo prosiť, aby ste svoju pannu dcéru Julianu na túto počestnú zábavu pustili… — dokončil a sadol si na ponúkaný stolec.

Starý pán urobil veľmi vážnu tvár. Takáto vec vyžadovala si zrelé rozmyslenie. Dnes večer bál, teraz sú už dve hodiny popoludní, dievča ešte nič nevie, ale pravdepodobne tuší — a túži. Jednako neponáhľal sa prísny otec so svojím rozhodnutím. Vytiahol si tabačnicu, šnupol raz, dva razy, a potom začal sa vyhovárať, že jeho dcérka je skromné, v bázni božej vychované dedinské dievča a že na podobných zábavách rozširuje sa len samopašnosť. Ale mladí páni nedali starému pokoja, kýmkoľvek nerozkázal priahať. Hneď zatým dvoje saní uháňalo k blízkej veľkej dedine.

Tam, v susedstve štíhlej veže, stála vtedy ešte stará, nízka fara. Nízka a tesná, ale často navštevovaná. A odkedy dorastalo tam utešené dievčatko, ozajstný ružový púčok, častejšie zavítali hostia na faru.

To dievčatko bola najstaršia farárova Juliana Anastázia. Jej dve mladšie sestričky bavili sa ešte s bábikami, ale tiež boli pekné a pôvabné. V to nedeľné popoludnie nudili sa všetky. Uliana, ako ju tamojší ľud volal, stála pri obloku a hľadela von na zasnežené pole a kopce. Či očakávala niečo zvláštneho, vyžiadaného pre tento deň? Zuzanka a Karolínka, hlasne štebotajúc, povyťahovali bábiky a pestré handričky, že idú šiť, hoci im nedeľňajšiu prácu nevlastná mama nedovoľovala.

Farárka, druhá žena farárova, chodila svojím tichým mdlým krokom po práci, po takej, ktorá sa i v nedeľu konať musí, najmä zaoberala sa najmladším svojím dieťatkom, dievčatkom, a starším chlapčekom, miláčikom, ktorý sa zabával v čeľadníku s mendíkmi.

Zrazu Ulinka odskočila strmo od obloka; začula spiežovce a jej bystrým umom preletela myšlienka, že sedliacky záprah neoznamuje takto svoj príchod, ale že sa blížia panské sane. Nesvedčno mladému dievčaťu vyzerať na cestu, akoby vyčkávala niekoho — keby to otec videl, pokarhal by ju. Preto vybehla Ulinka do kuchyne, za ňou jej rýchlym útekom splašené sestričky, a izba ostala na chvíľu prázdna.

Keď páni vkročili odrazu do izby, pán farár musel zvolávať svoju čeliadku zaradom. Prvá prišla pani, privítala hostí a pozrela spýtavo na pána manžela. Na jej peknej tvári nebolo vídať úsmevu. Len raz, ako sa vydala, zasmiala sa na žartovnej myšlienke svojej dcérušky. Hovorilo sa, že je preto taká clivá, meravá, lebo prežila smutný prípad. Ešte pred prvým svojím výdajom — farár bol jej druhý muž — zamilovala sa do svojho bratranca. Ten bol ešte len študent a nemohol sa ženiť, ale obaja si sľúbili vernosť až do smrti. Lenže rodičia dievčaťa nechceli o takej láske a o tom sľube ani počuť, a keď prišiel vážny pytač, profesor, dievča mu prisľúbili. Milenec bol vtedy na cestách, pošty boli nedostatočné, telegrafov ešte nebolo, a kým úbohý milý zvedel a ponáhľal sa domov, jeho snúbenicu viedli už polomŕtvu od sobáša. Zúfal si, ona plakala, ale všetko darmo: musela poslúchnuť a poddať sa neúprosnej rodičovskej vôli. Dala sa „zaviť“, dala sa posadiť do koča, s ňou svatky, družice, mladý zať. Ľahké koče uháňali so svadobnou družinou hlbokým dolnozemským prachom (stalo sa to v jednej z banátskych veľkých dedín),[2] mladucha sa obzerala — za ňou ostávajú rodné domy, žírne polia, cesty križujúce sa sem-tam, pri ceste tu strom, tam šíp osamelý. Vtedy ešte nebolo toľko drevených jahôd (morušových stromov) strán cesty, pustatiny boli ešte pustejšie a pláne jednotvárnejšie. Niekto beží za kočom, mladá nevesta ho spoznáva: to je on — to je on! Chce sa nahnúť z koča, volá naňho žalostne. Vtiahnu ju naspäť, ale on beží, chytá sa košiny, akoby chcel zastaviť a vziať si svoju milú. Ale koč trhne, a on leží v prachu. V diaľke miznú vozíky, oblaky prachu usadúvajú sa na širokú pláň a mladý človek sa dvíha a opäť klesá do šípiny strán cesty. Ako opitý točí sa a zachytáva do šípu a rozkrvaví si ruky, ale necíti tú bolesť, lebo jeho bolí v hrudi kruto, nemilosrdne. Vlečie sa domov pomaly, pomaly, domov, k materi-vdovici, sadne si za stôl, oprie ruky oň a hlavu do rúk, sedí a dumá celý deň a celú noc. Mať ustráchaná, prihovára sa mu i chce ho prinútiť, aby zjedol niečo a ľahol si, ale on sa nehýbe. Napokon ho volá, trhá — a ani to ho neprivodí k životu, lebo je mŕtvy…

Odvtedy sa pani farárka nezasmiala, len raz, keď malá dcérka niečo veselého povedala. — A nežila dlho.

Pán otec predniesol svojej žene prosbu mladých ľudí. Ona povedala, že Ulinka nie je prichystaná ísť na taký skvelý bál, že nemá ani šiat ani čo k tomu treba; ale mladí páni neustali prosiť, dôvodiac, že panna Ulinka je krásna i v najprostejších šatách — a napokon presvedčili i pána otca o tom tak, že dal zavolať Ulinku do izby.

Dievča prišlo so sklonenou hlávkou, tváričku mala plamennou žiarou akoby obliatu. Vkročila váhavo, ticho, ako sa patrí (alebo patrilo) na dobre vychované dievča. Pri dverách urobila poklonu a zašeptala: — Pekne vítam u nás.