ISBN: 978-80-99949-19-6

Dominika Sakmárová

KÓREJSKÉ HALUŠKY

Pripovidki z ešči daľekejšeho Vichodu

1. vydanie

Copyright © Dominika Sakmárová, 2022

Vydalo vydavateľstvo inspira publishing s. r. o. v roku 2022

Ilustrácie: © Michaela Ahonen, 2022

Grafický návrh a úprava obálky: Michaela Ahonen

Jazyková úprava a korektúry: inspira publishing s. r. o.

Grafická úprava textu: inspira publishing s. r. o.

ISBN: 978-80-99949-19-6

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná ani šírená v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

www.inspirapublishing.eu

OBSAH

1. Bradaté obilie a iné ročné obdobia

2. Haluškovač a kury pod pazuchou

3. Inteligentná karanténa

4. Tejkaut ády a 55 minút na cintoríne

5. Semafory farby čchong

6. CI-KÓ

7. Rámen pre duševné zdravie

8. Písmo, ktoré sa dokážu naučiť aj ženy

9. Z*hadná c*dzinka

10. Loušn, fajting a dva kejky

11. Huňaté bábätká

12. Značkové bývanie

13. Duchovný pneuservis

14. Zombie kura

15. Manželka mladšieho brata môjho otca

16. Konfuciánske e-maily

17. Pandžak-pandžak, čik-čik-pchok

18. Zakliate vafle a fialové pečivo

19. Nezavreli ste ma poriadne!

20. Čím viac si lámeš hlavu, tým lepší oznam

21. Umenie mať v merku

22. Luxus zvaný tehotenstvo

23. Smutný dolmen a Budha s palacinkou

24. Vždypark a múzem ničoho

25. Upírske jelene a smradľavý národný poklad

26. To bude dobré, už ste v Kórei

27. Kartónové križovatky

28. Kráľovné s vetrovkovou vlečkou

29. Bublinkové okná

30. Bezkontaktná lyžovačka

31. Inštitút pre výskum horoskopov

32. Najlepšia pláž je bez mora

33. Vlasová konferencia za okrúhlym stolom

34. Vianoce pre ryby a stromček pre susedov

35. Borovico-smreko-jedlička

36. Gumené šľapky na vianočnom stromčeku

37. Hromadné narodeniny pri polievke

38. Nový rok v oddelení plastov

39. Večný odpočinok pri diaľnici

40. Synovsky oddaný vysávač

41. Všetko dobré je z Kórey, len smog je z Číny

42. Naše, nie naše a alkoholoví labužníci

43. Čaj z kukuričných vlasov namiesto plastiky

44. Pršiaca kaviareň a húsenicové deti

45. Plyšové listy a hygienické detstvo

46. Fermentujúce bytovky

47. Najviac oblečenia sa nosí na jar

48. Káva plná utrpenia

49. Modlitebné pliešky a dopravná bezpečnosť

50. Klaňajúce sa káčatká a pokbundža

51. Žaba, tiger a päťsto okov

52. Supermoderné veštenie

53. Kapusta ako domáci miláčik

54. Škôlkarska gymnastika

55. Športovanie bez počasia

56. Tretia pani Kimová a kakavkový pes

57. Pi-ča s kyslou uhorkou

58. Malá Európa s bonusom

59. Papierové leto

60. Spievajúce tunely

61. Kúzelné graffiti

Bonusové príbehy nielen pre synovsky oddaných

1. Braček tiger

2. O neposlušnej žabe farby čchong

3. Ako v dedine kupovali mesiac

4. Prdiaca nevesta

Fotogaléria

Bradaté obilie a iné ročné obdobia

Keď sme dostali ponuku presťahovať sa do Kórey – tentoraz už ako rodina – neváhala som ani sekundu. Ďalší Ďaleký východ! Dokonca ešte ďalekejší!

Z čias štúdia sinológie som si o Kórei pamätala toto: je fascinujúca a starobylá.

Bola som preto zvedavá na tú tradičnú krajinu, ktorú som dosiaľ poznala len z kníh. Ako to však veľa ráz býva, ocitla som sa niekde celkom inde – uprostred modernej, betónovej Kórey: budovy plné farebných reklám, natlačené jedna na druhú; blikajúce obrazovky na každom centimetri voľného miesta. Všetko taktiež fascinujúce, ibaže úplne iným spôsobom.

Ešte som si pamätala, že podľa čínskeho vzoru sa kórejský rok tradične rozdeľuje nie na štyri, ale rovno na dvadsaťštyri ročných období. Každé obdobie pritom nesie názov prírodných javov, ktoré sú preň typické: obdobie chladnej rosy, obdobie prebúdzania žiab a hmyzu alebo obdobie bradatého obilia.

Vyzerá to síce na prvý pohľad komplikovane, ale v skutočnosti toto rozdelenie malo aj svoje výhody; ľudia sa podľa neho ľahko orientovali v rozvrhu poľnohospodárskych prác počas roka. Napríklad: Obilie (či už ryža, alebo jačmeň) sa zvyklo žať práve v období bradatého obilia; vtedy už boli dozreté klasy pokryté hustými vlasmi, pripomínajúcimi bradu.

Zaujímalo ma, či všetky pôvodné ročné obdobia platia aj dnes, no v kórejskej betónovej džungli nie sú obilné polia príliš častým javom. Ale my sme akousi náhodou mali neďaleko za domom miniatúrnu močarinu. O jej existencii som sa dozvedela tak, že presne v prvý deň obdobia prebúdzania žiab sa v nej začali prebúdzať žaby. A kvákať na plné hrdlo. Nezmýlili sa ani o deň.

To, čo pomaly, ale isto mizne z pamäti ľudí, si nakoniec budú pamätať iba žaby. Zdalo sa mi, že kórejský kalendár s dvadsiatimi štyrmi obdobiami je už len spomienkou na minulosť a na život mimo miest a mrakodrapov.

Avšak po istom čase strávenom v Kórei som zistila, že situácia nie je až taká tragická. Čosi zmizlo, čosi sa, takpovediac, zmodernizovalo. Rok sa stále dá rozdeliť na reťazec krátkych období, akurát, že tie sú už úplne iné než kedysi.

A tak som si začala zapisovať:

Obdobie nalepovania bublinkových fólií na okno.

Obdobie húseníc visiacich zo stromov, číhajúcich na to, aby sa mi v nestráženej chvíli zaplietli do vlasov.

Obdobie opadaných plodov ginka, rozpučených všade po zemi (s poznámkou pod čiarou: zapáchajúcich ako zvratky).

Obdobie záverečnej stredoškolskej skúšky, kedy sa celá krajina zastaví a stíchne.

Obdobie žltého prachu vo vlasoch.

Obdobie jedenia morušových červov na ulici.

Ale aj obdobie rozkvitnutých sliviek, potom čerešní, neskôr zas azaliek… závisí len od toho, čo vás zaujíma viac (mňa asi tie červy).

Azda by som mohla vytvoriť kompletne nový kórejský kalendár – podľa Kórey, ako som ju navnímala ja: ako menej tradičnú, menej bombastickú a nie vždy takú, ako sa prezentuje na plagátoch. Ale o to viac človeka chytí za srdce.

Haluškovač a kury pod pazuchou

„Aké to je – presťahovať sa s rodinou, s malými deťmi, na druhý koniec sveta? Ako sa tam dorozumiete? Čo si počnete? Nebojíte sa?“

Namiesto odpovedí som len krčila plecami, nejako už hádam bude.

„Jasné, že sa nebojíš,“ utrúsil manžel, „to ste vy Rusnáci – len zobrať pod pazuchy deti, kury, kravu, a dva mesiace sa pokojne plaviť hoci aj do Ameriky.“

Skutočnosť je ale celkom iná. Ak vás pochytí náhla túžba vycestovať čo najďalej od domova, na najcudzokrajnejšie a najexotickejšie miesto, aké vám napadne… toto kórejské mestečko si môžete rovno vyškrtnúť zo zoznamu. Vážne.

Je to asi jediné miesto v okolí stoviek kilometrov, kde si človek môže sedieť bosý na zemi v reštaurácii, napchávať sa nejakým kimči za zvukov cikád a k-popu, a okoloidúci Kórejčania ho budú zdraviť ľúbeznou slovenčinou: „Dobrý deň! Ako sa máte?“

Teda nie hocijakí Kórejčania, ale „naši“ študenti. Tí, ktorí majú na chodbách univerzity vylepené plagáty Štefánika a Dubčeka a po večeroch sedia nad učebnicami slovenčiny.

„To si už nemôžeme na ulici hovoriť žiadne tajnosti,“ smiala som sa.

Veru, v našom mestečku si nikdy nemôžem byť istá, či ma nepočúva niekto, kto vie zhodou náhod po slovensky. Jedinou možnosťou je naozaj uchýliť sa k tej rusnáčtine, a potom si od srdca zanadávať, lebo ľubozvučné rusnácke frázy ako T KNŠ sa tu, našťastie, nevyučujú.

Ale to nie je všetko! Ešte aj z celej tej kórejskosti naokolo nenápadne presakujú kúsky domova. Kde-tu sa objaví nejaký bar, ktorý sa volá VEČER alebo RADOSŤ. Vo večierke sú medzi sladkosťami vystavené Horalky aj keksíky Mila. A v ponuke piva v supermarkete zas nikdy nechýba Kozel ani Plzeň. Vravím, že presne ako doma. Až na to, že toho Kozla vám tu občas naservírujú nie s penou, ale s kopou šľahačky a škorice.

A ešte haluškovač! Zabudla som spomenúť haluškovač. Treba pobrať deti, kury a haluškovač, až tak sa môže cestovať na druhý koniec sveta. V Kórei sa dá určite kúpiť všetko na svete, len haluškovač, ten neodmysliteľný symbol slovenskej kultúry, tu veruže nemajú.

Síce bez kury pod pazuchou, ale zato s haluškovačom v kufri – samozrejme, že som sa teda tej cesty do ďalekej Kórey nebála! To len budú kórejské halušky, zastrájala som sa.

Inteligentná karanténa

Cestovanie, ktoré je inak super, je v dobe koronavírusu trošku menej super. A cestovať v dobe koronavírusu spoločne s malými deťmi, ktoré sú schopné olízať snáď aj podvozok lietadla, je ako nastaviť si hru na najvyššiu obťažnosť. Skúsili sme to za vás.

Hypermoderná Kórea, v ktorej sa ešte aj v stánku s cukrovou vatou platí kartou, nás nechala na letisku vyplniť asi desať stohov tlačív ručne. Kvôli prísnym hygienickým predpisom si nebolo ani kam sadnúť, a ja som musela, sprevádzaná usedavým detským revom, stokrát po sebe vypĺňať číslo pasu, meno, adresu. Číslo pasu, meno, adresu… Hlavne tú adresu.

Keďže mnohé kórejské dedinky sa volajú rovnako, nestačí napísať proste dedinku, ale treba presne špecifikovať, v ktorom dištrikte sa nachádza. A tiež v ktorej mestskej oblasti, a ešte v akej provincii. A v rámci dedinky navyše napísať aj areál, ulicu, budovu, číslo, poschodie a hotovo. Aha, a toto všetko štyrikrát, pretože sme boli štyria.

Samé veci, ktoré sa absolútne nedali vyplniť online alebo vopred, ešte pred odletom.

Keď sme sa mnohými podpismi zaviazali k mnohomiliónovým pokutám za porušenie predpisov, povinne sme si do svojich telefónov nainštalovali karanténnu aplikáciu. Jeden zriadenec popritom cez plece dohliadal na správnu inštaláciu. Druhý nám potom telefóny vzal, dôkladne skontroloval, či všetko beží, ako má, dokonca nám i skúšobne zavolal, a až tak nás pustil ďalej.

Pustil vlastne asi nie je to správne slovo. V ľudoprázdnej letiskovej hale sme slobodne prešli sotva jeden meter, kým nás odchytila polícia.

„Kde budete tráviť karanténu?“

„Doma.“

Po tejto odpovedi každého z nás označkovali na plece veľkými červenými nálepkami. Asi nesprávna odpoveď. Označili bez milosti aj deti, aj kočík. To zrejme preto, aby sa nás nikto nedotkol, chápete, v tej letiskovej hale, kde inak nikoho nebolo.

„Ako sa plánujete dopraviť domov?“ pýtali sa zas druhí policajti o meter ďalej. Rôzne provincie tam totiž mali rozložené svoje stánky s informáciami o karanténnej doprave do toho-ktorého mesta.

„Máme tu vlastné auto,“ hlásili sme dúfajúc, že nás už nechajú ísť.

Ale kdeže. Akoby nestačili tie nálepky, jeden z policajtov nás osobne eskortoval cez celé letisko. Mal nás bedlivo sledovať až do momentu, keď všetci nasadneme do auta.

Nevyšlo to však úplne podľa plánu – zbadal totiž blonďavé dieťa. V tej chvíli sa v ňom očividne prebudila kórejská láska k deťom. Už aj sa ponúkol, že sám potisne kočík. Prísnosť musela ísť bokom… ba čo, ešte aj hygiena šla naraz bokom. Stiahol si rúško a veselo sa spolu s dcérou fotili.

Kráčali sme teda k autu a ja som smutne míňala svietiace nápisy obchodov. Keby nás aspoň pustili kúpiť mlieko… Keď máš dva roky, trepeš sa do Kórey a nečaká ťa tam mliečko, to vie malého človeka celkom rozladiť.

„Teoreticky si všetko môžeme objednať online,“ utešovala som sa, „a keď pôjdeme vyniesť smeti dolu ku vchodu, nenápadne vezmeme škatule z donášky, nie?“

„V žiadnom prípade nesmiete vynášať smeti!“ dozvedeli sme sa zanedlho. Jedlo vraj bude zabezpečené. Aj odpadky odnesú. Ale kedy, to už nám nikto nepovedal.

V materiáloch, ktoré sme dostali, však stálo, že kuchynský odpad môžeme skladovať v mrazničke. V mrazničke! My, východniari, ktorí máme už z princípu v mrazničke vždy napchaté aspoň štyri kury a pol šviňe, takže sa tam nezmestí ani len kocka ľadu navyše! (Niežeby sme na Spiši zvykli mávať nejaké horúce letá, že by nám nejaký ľad bolo vôbec treba.) A oni od nás očakávajú, že budeme mať v mrazničke miesto na dvojtýždňový kuchynský odpad.

Na druhý deň nás čakali pred dverami štyri veľké tašky.

Koniec ukážky