Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

O Slovensku a slovenskej literatúre

Jaroslav Vlček

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2015 iAdverti

Copyright © 2009 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Nina Dvorská, Eva Lužáková, Iveta Štefániková, Ivana Černecká, Ivana Hodošiová, Zuzana Šištíková, Alena Kopányiová, Andrea Kvasnicová, Daniel Winter, Ivana Gondorová, Silvia Harcsová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0099-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Pôvodná publikácia

Jaroslav Vlček. Medzi Váhom a Vltavou. SVKL. Bratislava 1957. 524 s. Milan Pišút zostavil výber a napísal úvod a vysvetlivky. Zlata Dônčová preložila české texty. Dr. Ondrej Mrlian, šéfredaktor. Ernest Marko, zodpovedný redaktor. Emília Medovarská, technická redaktorka.

Bibliografické poznámky

Do tretieho zväzku Vlčkových spisov pod názvom „Medzi Váhom a Vltavou“ zaradili sme:

a) Články z rokov 1879 — 1922, týkajúce sa slovenského literárneho a kultúrneho života, ktoré boli dosiaľ roztrúsené po slovenských a českých časopisoch.

b) Monografiu „Pavol Jozef Šafárik“, ktorá vyšla knižne v r. 1896 v Prahe pod názvom: „Pavel Josef Šafařík“.

c) „Listy z Čiech“ a nekrológ „Za Janom Nerudom“, ktoré informujú o českých literárnych a kultúrnych snahách. „Listy z Čiech“ preberáme z Vlčkovej publikácie „Slovensku“, Turčiansky Svätý Martin 1932.

Uvádzame presnejšie bibliografické dáta jednotlivých článkov:

Slovensko a jeho život

„Ruch“ 1879, str. 5 — 11, 53 — 58.

Pôvodný názov: „Slovensko a jeho život“. Podáva Jaroslav Vlček.

Zo Slovenska 1

„Slovanské listy“ 1879, č. 64.

Pôvodný názov: „Ze Slovenska“. V Dolním Kubíně 10. října. (Pův. dopis.)

Zo Slovenska 2

„Slovanské listy“ 1879, č. 96.

Pôvodný názov: „Ze Slovenska“. V Dolním Kubíně 16. listopadu 1879. (Pův. dopis.)

Novšia slovenská poézia a Vajanskeho básne „Tatry a more“

„Slovanské listy“ 1879, č. 121, 122.

Pôvodný názov: Novější poesie slovenská a Vajanského básně „Tatry a more“.

Spevy Jána Bottu

Urbánkov „Věstník bibliografický“ 1880, str. 113.

Pôvodný názov: „Spevy Jána Botto“. (I. sv. Knihovny československé, již red. Rud. Pokorný a vydáva Slavík a Borový. S podobiznou básnika.)

V prázdninách o prázdninách

„Národnie noviny“ 1880, č. 103.

„Nad Tatrou sa blýska“

„Slavia“, almanach ve prospěch Slovanů záhrebských, 1881, str. 156 — 158.

Pôvodný názov: „Nad Tatrou sa blíska“.

„Slovenské pohľady“

1881

„Ruch“ 1882, str. 14 — 15.

Pôvodný názov: „Slovenské pohľady“. Časopis pro literatúru, vedu, umenie a politiku. Redaktori: Svetozár Hurban a Jozef Škultéty. Vydavatel a nakladatel Pavel Mudroň. Ročník I. V Turč. Sv. Martine 1881. (Vychází každý druhý měsíc v sešitech 8 archových lex. 8 a předplácí se ročně 5 zl.)

1882

„Ruch“ 1883, str. 61 — 62.

Pôvodný názov: „Slovenské pohľady“. Rediguje Svetozár Hurban (Vajanský). Roč. II, 1882.

1883

„Ruch“ 1884, str. 90 — 91.

Pôvodný názov: „Slovenské pohľady“. Ročník III. Red. Svetozár Hurban (Vajanský). V Turč. Sv. Martine 1883.

Slovensko za posledných päť rokov

„Slovanský sborník statí“ 1883, str. 23 — 28, 79 — 85.

Pôvodný názov: „Slovensko za posledných pěti let“. Podáva Jaroslav Vlček.

„Suchá ratolesť“

„Ruch“ 1884, str. 235 — 236.

Pôvodný názov: „Suchá ratolesť“. Román od Svetozára Hurbana-Vajanského. (Beseda dum, svazek II.) V Turč. Sv. Martině. Nákl. Josefa Fábryho. 1884. Str. 290.

K novému vydaniu „Slávy dcery“

„Národnie noviny“ 1886, č. 119.

Pôvodne bez názvu v besednici.

Literárne dezidérium

„Národnie noviny“ 1887, č. 90.

Literárne črty

„Národnie noviny“ 1887, č. 95, 99, 103, 105.

Slovenské spevy

„Národnie noviny“ 1890, č. 100.

„Slovenské pohľady“ 1891, str. 578 — 580.

O Hviezdoslavovom „Ežovi Vlkolinskom“

„Slovenské pohlady“ 1891, str. 64 — 67.

Pôvodný názov: „Ežo Vlkolinský“, báseň Hviezdoslava.

Tiež: „Prúdy“ 1914, str. 126 — 129 (po slovensky).

Vajanského „Verše“

„Slovenské pohľady“ 1891, str. 509 — 511.

Pôvodne uverejnené spolu s predchádzajúcim článkom pod spoločným názvom: „Ežo Vlkolinský“, báseň Hviezdoslava. — „Verše“ Svetozára Hurbana-Vajanského.

Slovenský zábavník „Besedy“ z r. 1891

„Slovenské pohľady“ 1891, str. 509 — 511.

Pôvodný názov: „Besedy“. Slovenský zábavník. Redaktor Anton Bielek. Ročník I, zošit 2 a 3. Tlačou a nákladom kníhtlačiarne K. Salvu 1891. Str. 294.

Rozhľad

„Národnie noviny“ 1891, č. 1.

Hviezdoslavove „Zobrané spisy básnické“

„Čas“ 1892, str. 467 — 468.

Pôvodný názov: „Sobrané spisy básnické Hviezdoslava“. Sväzok I.

Oddiel epický. Turčiansky Svätý Martin. Vydanie Kníhkupecko-nakladateľského spolku. 1892. Strán 330 v. 8°. Cena 1 zl. 20 kr. (S básníkovou podobizňou.)

Ako Kollár účinkoval na literatúru slovenskú

Sborník „Ján Kollár“. Red. Fr. Pastrnek, Viedeň 1893, str. 133 — 135.

Šafárik a literatúra slovenská

„Národnie noviny“ 1895, č. 56.

„Proti prúdu“

Román od Eleny M. Šoltésovej

„Čas“ 1895, str. 6 — 7.

Pôvodný názov: „Proti prúdu“. Román od Eleny Maróthy-Šoltésovej.

Turč. Sv. Martin. Nákladom spisovateľkiným. 1894. 8°, 575 strán.

Zo Slovenska 3

„Naše doba“ 1896, str. 1011 — 1015.

Pôvodný názov: „Ze Slovenska“. (Zpráva původní.)

Slovensko

„Naše doba“ 1896, str. 940 — 948.

Pôvodný názov: „Slovensko“. Napsal J. Smetanay. (Sborníku časových úvah o věcech veřejných, č. II. V Praze 1896. Str. 40.)

O slovenskej poézii

„Světozor“ 1897, str. 339 — 342.

Pôvodný názov: „O slovenské poesii“. Na II. Slovenském večeru dne 3. dubna 1897 přednesl Jaroslav Vlček.

Proti fatalizmu

„Hlas“ 1900, č. 1.

Pôvodne bez názvu v Besede literárnej.

Literatúra slovenská

„Slovensko“. Sborník statí věnovaných kraji a lidu slovenskému. Umělecká beseda svým členům na r. 1901. Str. 150 — 171.

Pôvodný názov: „Literatura slovenská“.

Dnešné Slovensko „Obrázky zpod Tater“

„Den“ 1907, č. 1.

Pôvodný názov: „Dnešní Slovensko. Obrázky zpod Tater“. Napsal Karel Kálal. (Salonní bibliotéky č. CXVIII.) V Praze, nákl. J. Otty, 1907.

Pevec „Smrti Jánošíkovej“

„Den“ 1909, č. 204.

Pôvodný názov: „Pěvec smrti Jánošíkovy“.

Turčiansky Svätý Martin

„Den“ 1909, č. 114.

Pôvodný názov: „Turčanský Sv. Martin“.

K dejinám literatúry slovenskej

„Slovenské pohľady“ 1911, str. 99 — 102, 1912, 734 — 737.

Tiež: J. Vlček: „Slovensku“, výber z článkov, Turč. Sv. Martin 1932, str. 333 — 345.

Literárna vzájomnosť česko-slovenská

„Národní listy“ 1913, č. 84.

Pôvodný názov: „Literární vzájemnost československá“.

Slovensko Čechám

„Národní listy“ 1913, č. 160.

Pavol Országh-Hviezdoslav

„Slovenské pohľady“ 1922, str. 3 — 7.

Tiež: J. Vlček: „Slovensku“, výber z článkov, Turč. Sv. Martin 1932, str. 351 — 361.

Vlčkove články, kritiky, zprávy, recenzie a prednášky, ktoré sme zaradili do tohto zväzku, sú sčiastky pôvodné slovenské texty, sčiastky preklady z češtiny.

Pri úprave textov sme sa snažili zachovať čo najdôslednejšie vernosť originálu, preto sme sa obmedzili v podstate iba na pravopisnú úpravu textov podľa „Pravidiel slovenského pravopisu“ z r. 1953. Nezasahovali sme teda do Vlčkovej syntaxe ani do jeho slovníka, i keď niektoré väzby alebo výrazy sú z hľadiska dnešnej spisovnej normy archaické, ba i nesprávne (stoletie, barva, italčina).

Upravovali sme však nesprávne rody: dráma, téma, poéma (str.) — dráma, téma, poéma (ž.).

Cudzie slová píšeme podľa dnešného úzu.

Usilovali sme sa zaviesť i dnešnú interpunkciu.

Opravili sme zrejmé tlačové chyby, ako i nesprávne údaje, na čo upozorňujeme vždy vo Vysvetlivkách.

Pri prekladaní pôvodných českých textov do slovenčiny snažili sme sa používať autorov slovný základ a podľa možnosti i jeho vetnú skladbu.

Citované texty nechávame vo forme, v akej ich má autor.

Slovensko a jeho život

Našim očiam javí sa nepretržitá reťaz nebotyčných Tatier od západu k východu vždy v mohutnejších a mohutnejších obrysoch, vlniacich sa v podobe polmesiaca. Vidíme rumy strmého Devína, postavy pyšného Roháča, vznešených Bielych hôr, lysých Hôľ s Čertovou svadbou, hrobového Sitna, nedostupného Muráňa. Medzi nimi sa prepletá kľukatý Váh so svojím čarokrásnym údolím, posiatym rumami početných pamätníkov zapadlej slávy; nimi sa valí mútna Morava, spevný Hron, tam pramení ryboplodná Tisa, spoločne tonú vo vlnách siného Dunaja a miznú v záľahe vôd Čierneho mora. Vidíme zasnežených velikánov, ako ich zdobia hlboké jazerá, morské oká, priezračné ako sklo a hrajúce granátovými farbami; počujeme, ako hučia akoby víchrom sem a tam rozvalené divoké lesy po nedostupných skalách, sídlach to kamzíkov a kráľovských orlov. Pod týmito velikánmi vidíme pokojné údolia a nivy, hraničiace s kosodrevinou, s tisícimi pahorkami a poprerývané roklinami. Silná ruka prírody navežila tu pamiatku svojich hrozných prevratov i pokojného, blahodarného pôsobenia.

Kraj tento je kolískou pracovitého ľudu, v ktorom sa skrýva ešte toľko nepreskúmaných rýdzo slovenských zvláštností ako vari ani u jedného slovanského kmeňa. Chránené sú a zachované tými velikánmi horskými, žiarlivo strážiacimi svoje kraje, aby k nim neprenikla nijaká novota, nijaký vietor svetovej civilizácie, nivelizujúci všetku zvláštnosť.

Zabudnutý, nedocenený je tento ľud, a predsa v jeho strede vznikla vznešená idea všeslovanstva, z jeho; lona vyšli jej najnadanejší stúpenci, z jeho krvi jej najslávnejší hlásatelia.

Tu sme si vytýčili načrtnúť všestrannejší obraz života, rázu a Slovákovho snaženia, a tým opäť zblížiť o krok brata s bratom.

I

Slováci, obývajúci temer úplne župy čiže stolice severných Uhier, tvoria takmer etnografický stred Slovanstva. Za riekou Moravou rozprestierajú sa osady českomoravské, za „czarným Dunajcom“ a Beskydami žijú Poliaci, za Bodrogom začína Rusko, napokon na juhu stýkajú sa Slováci s krajnými výbežkami juhoslovanských obyvateľov. Tá okolnosť prejavuje sa aj v ich jazyku, ktorý je skutočným ohnivom juhovýchodnej i severozápadnej vetvy na jazykovom strome Slovanov. Neviditeľnými prechodmi sa totiž slovenské nárečie zlieva na severozápade s českým, na severovýchode s poľským a na juhovýchode s nárečím ruským. Z iného hľadiska môžu byť kraje pod Tatrami[1] opäť nazvané kolískou Slovanstva v Európe. Dlhé časy, temer dvetisíc rokov žijú tu Slovania cez všetky búrky a pohromy predsa len v neprístupnej zátuli národnej slobody, v tomto strede pravoslovanskej zemepisnej ríše, odkiaľ vyteká množstvo riek i prítokov Visly, Odry, Dnestra, Tisy, Dunaja, teda pri rozdeľovaní vodstva do mora Čierneho a Baltického. Máme mnoho príčin myslieť si, že slovenské územie i národnosť, jazyk i mravy ukrývajú nevyčerpateľné žriedlo dôležitých objavov pre slovanského archeológa, etnografa a filológa. Pre dejepisca a literárneho historika v užšom slova zmysle je tu žatva skromnejšia, lebo chudobné a zväčša temné dejiny Slovenska na jednej a mladá špecificky slovenská literatúra na druhej strane neposkytujú mnoho materiálu bádajúcemu učencovi.

Dejiny Slovenska môžeme nazvať dejinami utrpenia. V predhistorickej dobe prisťahovavší sa Slováci (Sclavini) usadili sa pod Tatrami (Tata-hora) a pod nižšou Matrou (Mat-hora), a na rozdiel od ostatných zbratrených slovanských kmeňov volali sa národom „u hôr“ bývajúcim, a svoje zaujaté bydlisko „Uhorskom“, t. j. zemou „u hory“, terra admontana. Obrábanie ornej pôdy a lov bolo ich zamestnaním.

Pohromy, zastihnuvšie celú východnú Európu, neušetrili ani Slovensko; záplava hunská, avarská atď. zanechala i tam svoje neblahé stopy. Roku 800 vznikla myšlienka západného cisárstva nemeckého, ktorej nositelia sa usilovali ju čo možno najviac rozšíriť a všetky susedné krajiny si podmaniť. Moravania a Slováci, rozdelení na župy a kniežatstvá, donútení nebezpečenstvom, spojili sa v dobre organizovaný štát pod žezlom Mojmíra, Rastislava a Svätopluka a snažiac sa svoju politickú samostatnosť trvanlivejšie si zabezpečiť, roztrhli všetky zväzky a spojenie s nemeckou hierarchiou. Vyhnali nemeckých misionárov a mníchov a povolajúc slovanských apoštolov, založili samostatnú cirkev slovanskú. Semeno domácej osvety pekne prekvitalo. Ale politicky i cirkevne novoorganizovaný slovanský štát bol tŕňom v oku cisárovi Arnulfovi, ktorý keďže sám nemohol proti nemu nič podniknúť, spomenul si na kočujúcich Maďarov na východe, a oni za slušnú odmenu pomohli mu rozbiť prekvitajúcu Veľkú Moravu, zoslabenú nesvornosťou Svätoplukových synov, a rozdelil ju medzi Maďarov, Poliakov, Čechov a svoju ríšu.

Na prešporských poliach zapadla teda nad povraždeným kvetom mládeže slovanskej zornička veľkej slávnej budúcnosti.

Rok 1018 napokon pripútal Slovensko navždy k uhorskej korune. Osnova ústavy Uhorska za sv. Štefana bola síce založená na tých kultúrnych zásadách, ktoré boli ustálené za krátkeho, ale skvelého trvania slovanských podunajských ríš — a Slovensko bolo teda považované za zvláštne údelné kniežatstvo (tertia pars regni)[2][3] uhorských korunných kniežat alebo kráľobratov; lenže pomer ten, pod Jesaslavom I. okolo r. 1072 ešte v plnej platnosti, behom storočí vždy viac sa tratil a smrťou slávneho uzurpátora Matúša Trenčianskeho (1305 — 1321) dohral svoju úlohu. Po smrti tohto veľkého muža zapadá dejstvovanie slovenského kniežatstva v hustú hmlu, v ktorej je zahalené po viacero storočí.

Na pole vedy a umenia postavili Slováci celý rad pracovníkov, no diela ich sú písané jazykom latinským, ktorý sv. Štefan pozdvihol na jazyk diplomatický, ale polyglotný svoj štát a rozličné záujmy rôznych národov pomocou mŕtveho jazyka spojil v pevný celok. Latinčina bola diplomatickým jazykom v Uhorsku od XI. do začiatku, ba polovice XIX. storočia, uspávajúc početné živé reči.

V Čechách dialo sa podobne, jedine s tým rozdielom, že česká reč striasla skôr umŕtvujúce jarmo latinčiny. Česká literatúra už v čase kostnickej synody kvitla najkrajšími kvetmi, kdežto napr. v Nemecku alebo vo Francúzsku sa všetko iba prebúdzalo. Papršleky českej literatúry ožiarili i podtatranské kraje a húfne sťahovanie sa husitov v polovici XV. storočia na pohostinné a slobodomyseľné Slovensko pripravilo pôdu neskoršiemu prijatiu českej slovesnosti v XVI. a XVII. storočí, po bitke na Bielej hore.

Vplyvom českých literárnych diel, českých husitských kazateľov a spevom rozšíril a upevnil sa český literárny jazyk na Slovensku a stal sa spisovnou rečou natoľko, že uhorská vysoká šľachta, ba i uhorskí panovníci ho užívali pri písaní listov i pri svojich rozhovoroch.[4]

Zem slovenská prijala do svojej ochrany i slávneho zakladateľa vedeckej pedagogiky, Amosa Komenského, a českými spisovateľmi slovenského pôvodu zachovali sa tiež diela zlatého veku českej literatúry, keď v Čechách po Bielohorskej bitke všetko spalo poldruhastoročný spánok, čo hojne podporovalo české literárne znovuzrodenie na začiatku nášho storočia.

Postupom času odchýlila sa reč česká znateľne od slovenskej a slovenskí spisovatelia v snahe priblížiť sa ľudu, boli prinútení založiť a utvoriť literatúru zo svojej vlastnej, špecificky slovenskej, ľudu zrozumiteľnej reči. Prvý sa o to pokúsil lexikograf Anton Bernolák (1788 — 1791) a jeho stúpenec básnik Ján Hollý. Pokus ich bol nedokonalý, pretože sa omedzili na jedinú západnú vetvu slovenského plemena, a tým sa stali jednostrannými. A predsa už i týmto pokusom rozkvitol na Slovensku nový duševný život, utvorila sa takmer celá spisovateľská škola, ktorej hlava, kardinál knieža, uhorský prímas, Alexander Rudnay, nehanbil, a tobôž nebál sa verejne osvedčiť: „Slavus sum; et si in cathedra Petri forem, Slavus ero.“[5] Bernolákov význam rovná sa Vukovmu významu[6] v literatúre srbskej. Slovenský Vergilius Hollý, ktorého môžeme smelo nazvať otcom novej slovenskej literatúry, prejavil vo svojich básňach (epických) veľké vlohy a nadšenie, nevedel sa však vymaniť z priveľkej náklonnosti k pseudoklasickému bombastu, akejsi drevenosti a chladnosti, čo pravdaže zapríčinilo, že sláva jeho obmedzila sa len na hranice Slovenska.

V každom prípade lepší bol krok Ľudovíta Štúra, politika, básnika, učenca, publicistu a jeho stúpencov, známych pod menom Štúrova škola, ktorí pri zakladaní spisovnej slovenčiny brali väčší zreteľ na stredné župy slovenské.

Potom sa literárny život na Slovensku rozvíjal netušenou silou a v obrovských rozmeroch. Nadšenie Slovákov, majúcich svoju vlastnú spisovnú reč, bolo nesmierne. Vznikli síce veľké spory, literárne boje, nepriateľstvá pre odštiepenie sa od jedného spisovného jazyka, ukázali sa však tiež významné poetické talenty, najmä Sládkovič a Chalupka, podobného významu ako v Čechách Čelakovský a Erben, ktorí preslávili slovenské meno i u nepriateľov. Okolo týchto koryfejov poézie slovenskej zoskupila sa celá plejáda znamenitých pevcov a udrúc na struny slovenského varyta, čerpala trvalé nadšenie z dávnominulého alebo súčasného národného života a z idey literárno-kultúrneho všeslovanstva. Znamenitejší z nich boli: Záborský, Grajchman, Žello, Palárik, Viktorin, Kuzmány, Pauliny-Tóth, neskôr Kráľ, Botto a Kubány.

Lenže i Štúrovmu pokusu chýbal filologický základ, a najväčšie zásluhy o vedecké podloženie spisovnej reči slovenskej má nepochybne Martin Hattala, ktorý vypracoval na základe zrovnávajúceho slovanského jazykospytu dôkladnú mluvnicu, ktorá hoci češtine veľmi blízka, predsa úplne vyjadruje špecificky slovenského ducha.

Odišlo jedno pokolenie národných pracovníkov, no krajšie než inokedy zaleskla sa zornička duševného znovuzrodenia a nádejných úspechov slovenského národa: Roku 1863 bol založený veľkolepý literárny ústav Matica slovenská, tvoriaci stred, okolo ktorého sa spojili všetky lepšie sily a odkiaľ sa sústavne začala usmerňovať činnosť vlastencov v prospech osvety v najširších kruhoch národnej masy.

Ale slovenská obetavosť išla ešte ďalej: za peniaze chudobných otcov, vyrobené mozoľovitými rukami, postavili bez všetkej cudzej pomoci tri gymnáziá: vo Veľkej Revúcej, v Kláštore pod Znievom a v Turč. Sv. Martine. Boli teda vybudované i stánky duševného vzdelania pre nádejnú slovenskú mládež. No radosť nemala trvať dlho. Tajní i zjavní nepriatelia vrhli sa ako kŕdle supov a krkavcov na ohniská slovenskej osvety, najprv podozrievaním a osočovaním vo všetkých časopisoch, neskôr zjavnými útokmi a po temer desaťročnom blahodarnom pôsobení boli ústavy zrušené a bubnom predané krčmárom, aby tam, kde sa malo vštepovať semeno osvety, ubíjala a zalievala sa pekelnou pálenkou posledná iskra zdravého Slovákovho rozumu. Rozpustený bol aj literárny spolok Matica slovenská, jej majetok zhabaný; z domu, na stavbu ktorého slovenský ľud vozil kamenie a sám staval, v ktorom tak často sa ozýval nadšený jasot uvoľnených synov Slovenska i vážne znelo slovo spravujúcich otcov, z toho domu urobili — žandárske kasárne…

Ďalšie kroky, namierené na úplné ubitie oznove sa prebúdzajúceho duševného života, i prevedené nekalé zámery, sú dosť známe a okrem toho nepatria na tieto stĺpce. Tie posúdi a odsúdi dejepis.

II

U Slovákov[7] zachovali sa kde-tu staroslovanské typy, hlavne v severnejších krajoch, v horských dedinách. Sú zvyčajne prostrednej veľkosti, pevného, svalovitého tela, bielej pleti, modrých očú, plavých dlhých vlasov; dobrosrdeční, trpezliví, priam holubičia povaha, a pritom pracovití až do úmoru. Čo sa týka náboženstva, je ich asi 6/10 rímskokatolíckeho, 4/10 evanjelického vyznania. Sú — najmä katolíci — veľmi pobožní, značne poverčiví a dosahujú, obzvlášte v najsevernejších krajoch, povestnú poľskú bigotnosť. Stopy slovanského pohanstva prejavujú sa predovšetkým v ich zvykoch i obyčajach, pri hrách, mýtických povestiach, často i v jadrnom prísloví alebo v slovnom výraze.

Slovák v pravom slova zmysle šľachtu nemá: tá časť jeho národnosti, totiž početná slovenská šľachta, ktorá ako tradíciou, tak hmotným i sociálnym postavením je v prvom rade povolaná tvoriť tiež duševnú aristokraciu a národnú inteligenciu, náhlivo prebieha do protivného tábora, zrieka sa všetkého, čo ju k ľudu viaže a čo má s ním spoločné, slovom: slovenská šľachta je po národnej stránke najväčší renegát, takmer sa hanbí za svoj pôvod a cíti sa Maďarom asi tak, ako sa západoruská šľachta hlási k Poliakom. Býva zvyčajne na dedinách na svojich majetkoch uprostred hôr, polí a lúk. Žije bezstarostne, oddáva sa najčastejšie poľovačkám, radovánkam a všelijakým dobrodružstvám, vlasti slúžiac len vtedy, ak ju k tomu ženie ctižiadosť, vládychtivosť, alebo ju láka vyhliadka vysokého, protekciou zabezpečeného postavenia v úrade, alebo donucuje premrhaný majetok. Jej deti vzdelávajú vychovávatelia obyčajne doma, a to tak, že hlavný zreteľ kladú na to, aby sa do mladej hlavy vštepovali skostnatené, neprístupné starošľachtické názory a zamedzilo i zošklivilo obcovanie s meštiactvom alebo s obyčajným ľudom; opravdivý, skutočný pokrok vo vedách, humanita a práva duševnej inteligencie ostávajú zväčša nepovšimnuté. Veľké — aj súkromné — skúšky poskladajú sa potom obyčajne za výdatnej pomoci peňazí, a tak po tom všetkom nie div, že táto šľachta má tak málo ozajstných učencov a šľachetných ľudomilov. Veľké vyhadzovanie peňazí a ich čiastočné obetúvanie na vedecké ústavy, divadelné budovy, maďarské múzeá je iba z bravúry, a nie zo šľachetného a umenia milovného srdca.

Mešťania dávajú svoje deti vychovávať vo verejných mestských ústavoch buď pre službu štátnu, hierarchickú, alebo za vzdelaných remeselníkov. Mešťan sám zaoberá sa remeslom, obchodom a pritom obyčajne ekonómiou. Kým úbohý sedliak, dedinčan znášal jarmo povinnej roboty, „urbáru“, ktorá jeho pomer k pánom robila priam otrockým, mešťania, spoliehajúc sa na mestské výsady, odvracali sa od neho, štítili sa ho, boli nepriateľmi celej veci a všetkého slovenského snaženia. Ale dnes, keď mestá nečítajúce 15.000 obyvateľov sa scvrkli na „obce“, „veľké obce“ atď., keď všetky po storočia získané výsady a darované práva sú zrušené, mizne už znateľne čínsky múr, oddeľujúci mešťana od roľníka, a národná uvedomelosť medzi meštianstvom sa očividne šíri.

Roľníci na dedinách, ku ktorým rátame aj nižšiu šľachtu, značne schudobnelú, ale svojich splesnivelých a neplatných privilégií kŕčovite a s akousi smiešnou pýchou sa pridržujúcu, zaoberajú sa, najmä v hornatých krajoch Slovenska, veľmi ťažkým obrábaním ornej pôdy a ešte na mnohých miestach sa ich nedotýkajú papršleky osvety a uvedomelosti národnej, čo v nemalej miere zapríčiňujú nedostatočné a na celkom chybnom základe zriadené ľudové školy, ktoré ani napriek všetkým reformám nevyhovujú skutočným potrebám slovenského ľudu. Nájdu sa však i také kraje, kde roľník už „nerobotuje“ svojmu niekdajšiemu pánovi, syna dá starostlivo vyučiť a posiela ho aj na vysoké školy. Tej okolnosti nasvedčuje až donedávna trvajúci hojnejší odbyt slovenských kníh a časopisov, ktorý však po známych udalostiach opäť povážlivo zanikol.

Hojnosť prírodných plodín a vôbec úrodnosť Slovenska sa mení podľa podnebia. V južnejších župách, v údoliach a v nížine nitrianskej, trenčianskej a prešporskej bohyňa Ceres rozsievala hojne svoje zlaté plody. Tu sa veľmi dobre darí obilie, ovocie a ani o hrozno a melóny nieto núdze. Naproti tomu severné, hornaté Slovensko je chudobné, neúrodnejšie, ale zato čarokrásne. Človek cudzí, nevychovaný v týchto horách a na týchto stráňach, ktorého noha zablúdi tu i tu do dolín a hôr tatranských, ak sa rozhliadne z daktorého dominujúceho velikána na niektorú župu najsevernejšieho Slovenska, napr. z Choča na Oravu, naozaj nevie, či sa má diviť tej nepretržite vrchmi posiatej, lesnatej krajine, vlniacej sa až ku hraniciam Haliče, z ktorej len tu a tam medzi tmavým borom hanblivo vykukuje kúštik políčka, a či sa má diviť tomu ľudu, ktorý tu žije z tak mála, a žije rád a je spokojný, a či má obdivovať ten zabudnutý, svojou samorastlosťou a originálnosťou až velebný kút sveta, nedotknutý ešte citeľnejšie smelou, koristníckou ľudskou rukou. Kosodrevina porastá vysočiny, venčené často zrúcaninami starých hradov; v úzkych dolinkách, popretkávaných potokmi a riečkami, obrába gazda svoju chudobnú zem, na sporých lesných čistinách strežie pasák svoje stádo, vyludzuje pritom tiahle zvuky slovenských dúm na svojej fujare, ktoré sa zádumčivo odrážajú od šedivých skál; do toho sa mieša veselý, samopašný hlas piesní a žencov a ich výskot, ktorým doprevádzajú každú zakončenú pieseň, milo zaznieva až dolu do pokojných dediniek; inde zasa vystupuje dym z ohňa kočujúcich Cigáňov, zaujímavej to čeliadky na Slovensku, ktorá sa delí s chudobnými obyvateľmi o chudobný ich kraj, starajúc sa svedomite o to, aby sa kuríny veľmi nepreplňovali a aby ľud v nadbytku nezlenivel.

Vari žiadna zem nie je bohatšia na teplé kúpele, železité kyslé pramene a studničky ako severná časť Slovenska; mená Sliač, Korytnica, Smolník (Schmelks), Teplice, Štubňa, Piešťany atď. sú i v cudzine známe a oceňované, ostávajúc pútnickými miestami všetkých chorých. Liečivé byliny a zeliny zo Slovenska zásobujú sklady mnohých európskych lekární. Výborné slovenské syry: „oštiepky“ a „bryndza“ sú veľmi obľúbené i za hranicami. No najväčším bohatstvom Slovenska sú nepochybne lesy a lono zeme. Baníctvo sotva kde inde by bolo rozsiahlejšie a výnosnejšie ako v okolí Kremnice, Štiavnice, Banskej Bystrice, Hrádku atď., keby bol priemysel v Uhrách na tom stupni ako v cudzine. Tu to však nie je dostatočne využité, čo je tým prekvapujúcejšie, že obyvatelia zaoberajúci sa baníctvom sú zväčša potomci nemeckých osadníkov, upomínajúci na svoj nemecký pôvod teraz už len v spotvorenom baníckom názvosloví, a národ ten pýši sa predsa ovládaním najvyššieho priemyselného vývoja. No aj za týchto okolností sám slovenský ľud málo ťaží z bohatých kovových, uhoľných a soľných baní. Podniky s tým súvisiace využitkujú cudzozemskí špekulanti, Slovákovi nechávajú iba skromnú, v potu tvári zarobenú mzdu.

A priam tak, ako z bohatých baní neťaží slovenský ľud, tak aj rozsiahle lesy sú korisťou cudzinca. On pracuje jedine vo vyšších službách, obyčajne židovských veľkoobchodníkov a priekupníkov s drevom; stína stromy, dováža ich k Váhu a Hronu a púšťa sa po nich na veľkých pospájaných kmeňoch, zvaných „plť“ (prám, vor), na ktorých plavia okrem toho i iné stavebné drevo do Dunaja k hlavnému mestu Uhier. Plavba týchto pltníkov je veľmi namáhavá a nebezpečná: ak narazí plť na skrytú skalu pod vodou, alebo ju zachváti nebezpečný vír, alebo ak iba drevom zbitú kompu roztrhá rozvodnená rieka, nejeden nájde v rozzúrených vlnách dočasný vlhký hrob, aby po čase vyvrhlo na breh jeho zohavenú mŕtvolu. Každý rok vyžiada si určitý počet obetí. Niektoré nebezpečné miesta, zväčša víry, sú biednym pltníkom známe, tak napr., pri Strečne na Váhu povestný vír („krútňava“), Margitou a Besnou zvaný, kde často k nim sa blížiaci pltník na vlastnú škodu sa ani neusiluje, aby šťastlivo vyviazol, ale pustí z ruky veslo a vzýva Bohorodičku o pomoc a zmilovanie.

Drevokupectvo bolo by teda najrozšírenejším obchodom na Slovensku. Okrem toho je však zaujímavé všímať si, ako takmer každá župa vynikla vyrábaním rozličných výrobkov. Známi sú napr. zvolenskí „čipkári“ (výrobcovia a predavači čipiek). Takých dedín je vo Zvolenskej župe devätnásť; „zvončiari“ zhotovujú železné zvonce pre ovce a kravy, ktorých milý, zvláštne sfarbený cengot dojemne zaznieva zo všetkých slovenských hôr; Nitra má svojich kolomažníkov, pytlikárov (vyrábajú mlynské vrecia), brdárov, sitárov; Spiš drotárov a cibuľkárov; Hont hrnčiarov; Liptov sklárov, skleničkárov, známych svojím tiahlym vyťahovaním „okná robiť, okná!“, syrárov, vyrábajúcich svetoznámy slovenský syr; Orava má svojich „plátenníkov“, z nich bohatší majú pekné vozy a vracajú sa domov len po úplnom vypredaní svojho tovaru; Turiec, záhradka Slovenska, honosí sa „šafraníkmi“ a „olejkármi“, ktorí doma vyrábajú šafran i olej a s oravskými „plátenníkmi“ a zvolenskými „čipkármi“ pochodia šíre kraje od Turecka cez Rumunsko, Rusko, Nemecko do Švédska, ba až do Ameriky. A kto by nepoznal posledného, najchudobnejšieho vykrikujúceho predavača skromných výrobkov zhotovených vlastnými rukami? Koho neupozornil na seba svojím zamasteným oblekom, dobromyseľným výzorom tváre a neoblomnou statočnosťou chudobný syn Trenčína, večne putujúci drotár? Jeho stereotypné „dajte hrnce drotovať!“ ozýva sa takmer vo všetkých európskych zemiach, ba ani za oceánom nie je cudzím. Od najútlejšej mladosti až po starobu sa potĺka po svete, živí sa ponudzne drotovaním hlinených i sklenených nádob, robením pascí na myši, malých klietok a pod., nikde nemá domova, a predsa je známy všade. Chudobný Trenčín neposkytuje svojmu synovi ani čierny kus chleba, preto je prinútený pod cudzím nebom zarábať; veď rodný kraj spieva o ňom:

Moje deti po svete sa túlajú,

bo výživy doma viacej nemajú.

Pôvodný starootcovský kroj slovenského ľudu sa dosiaľ hojne zachoval.[8] No jednako na prvý pohľad rozoznáme bohatšieho od chudobnejšieho alebo obyvateľov tej či onej župy. Napríklad sedliaci z Liptova a Oravy nosia široké klobúky, obyvatelia južnejších žúp väčšinou malé klobúky, okrúhle, vzadu s dlhými stužkami, ale vzájomne rozoznávame Oravca od Liptáka po bielom a čiernom kabátci. Čo sa týka každodenného kroja, oblieka sa Slovák v lete veľmi jednoducho: hrubá zrebná košeľa, široké plátené gate, niekedy súkenná, ligotavými gombíkmi ozdobená vesta a široký klobúk tvoria jeho odev. V zime si obliekajú bohatší veľké ovčie kožuchy, chudobnejší voľné neforemné kabáty z hrubého súkna, zvané „haleny“ alebo „širice“, ktoré bývajú podľa rozličných krajov biele, čierne alebo hnedé. Nohavice, úzko šité, sú s kabátom jednej farby. Toto oblečenie nosí každý sedliak v lete, v nedeľu i vo sviatok a pri každej slávnostnej príležitosti. Ženy nosia biele jednoduché rúcho, často s modrou alebo vôbec s tmavou sukňou. Kde sa dosiaľ zachoval slovenský kroj neporušený, tam zbadáme na odeve bielu, modrú, červenú farbu národnú: k sviatočnému mládeneckému odevu patrí snehobiela košeľa, červená vesta s tmavomodrým súkenným kabátom a modré nohavice. Dievky nosia vo sviatok biele ozdobne vyšívané rukávce, červený prusliak a modrú sukňu. V niektorých krajoch prekvapujú vkusom bohaté farebné a strieborné i zlaté výšivky na širokých rukávoch košieľ a svojou nápadnosťou budia pozornosť cudzincov. Žena nosí na hlave vyšívaný čepiec „kápku“, dievčence chodia s holou hlavou, alebo si uväzujú vlasy akýmsi pruhom, vyšívaným striebrom a zlatom, tzv. „partou“. Ženy i chlapi nosia na nohách obuv podobnú sandálom, ktorá sa volá „krpce“; ušité sú z tlstej kože, pripevnené na nohu remeňom, ktorý sa ovíňa okolo lýtka. Na sviatok a v zime nosia obidve pohlavia vysoké čižmy „bôty“. Krpce však pomaly miznú, ustupujú praktickejšej obuvi.

Nemalou pýchou Slováka z hornatého kraja a jeho markantným znakom, odlišujúcim ho od južnejších rodákov, je tzv. „opasok“. Je to široký kožený pás, tesne priliehajúci k nahému telu, nahradzuje krátkosť košele, ktorá siaha veľa razy len pod rameno. „Opasok“ ten, nesčíselnými kovovými gombičkami a inými mosadznými taľafatkami husto posiaty, mu je arzenálom na cestách: v širokej kešeni opatruje nôž s oceľovou strunou na krájanie chleba, peniaze, kožené vrecko na tabak, kresadlo, práchno a krátku fajku „zapekačku“, ktorú užíva zvláštnym spôsobom. Najprv ju totiž pevne napchá vlhkým tabakom, zavrie ju, strčí do ohňa alebo žeravého uhlia, o chvíľu ju vytiahne a len potom z nej silno puká.

Krem toho nosia ovčiari („bača“ — hlavný ovčiar, „valach“ a „honelník“ — jeho pomocníci), ktorí trávia celú jar, leto až do jesene s ovcami v horách na „salaši“ (t. j. v drevenej kolibe s košiarom, tam robia známy ovčí syr), veľkú koženú kapsu, tzv. „cedidlo“, všelijako vyparádenú, a ozdobnú sekerku na dlhom porisku, užívajú ju tiež namiesto palice, ktorú volajú valaškou.

Príbytky slovenského ľudu sú rozličné podľa podnebia. Na rovinách bývajú spoločne v dedinách, v nízkych, ale útulných domoch, stavaných zväčša z kameňa alebo tehál, s komínom a často záhradkou na priečelí, ktoré býva voľnou rukou omaľované, nie práve tizianovskými ťahmi. Stavania bývajú zo všetkých strán ohradené plotom. Čím ďalej na sever v hornatých krajoch mení sa vzhľad príbytkov temer každým kilometrom. Domy, tentoraz výlučne drevené, sú menšie, komín chýba, priečelie je bez maľovky, nieto brány ani plota, dom stojí na otvorenom priestranstve a má také malé oblôčiky, že z kŕdľa plavovlasých detí, ktoré si ťa zvedavo obzerajú, ledva dve hlavy sa pretlačia jedným takýmto otvorom. Keď prídeme do najsevernejších žúp, susediacich tesne s Haličou, nájdeme osady dlhé i na dve hodiny cesty, s domcami veľmi roztrúsenými po divoko zarastených horských úbočiach, vzhľadu veľmi nevľúdneho, ktorých obyvatelia sa zídu iba ak na sviatky v kostole alebo v krčme. V týchto primitívnych osadách nemožno sa teda diviť vnútrajšku podajedného bývania, keď uvidíme v jednom kúte teliatko, v druhom prasa, v treťom husi, kačice, sliepky a vo štvrtom pri ohnisku, tzv. „kozube“, podobnému kováčskej vyhni, štyri do zeme zarazené koly a na ne pripevnenú dosku, ktorá slúži za stôl a sedadlo zároveň. Dym vychádza jednoducho oknom. Obyvatelia takýchto dedín sú spravidla najzanedbanejší po stránke duševnej, tu je tiež rozšírená v najväčšej miere zhubná nákaza: pitie páleného. Ľudu chýba akékoľvek poučenie, rada, pomoc, niet nikoho, kto by mu zošklivil hrubý, ducha ubíjajúci pôžitok. Tento stav v spomínaných krajoch ľahko by mohol zviesť cudzinca k mylným pojmom a celkovej predstave o Slovensku. Pravé typy a opravdivý ráz ľudu nehľadajme tam, ale v kraji turčianskom, dolnooravskom, na čarokrásnom Považí alebo peknom Pohroní, ktoré si vybral i geniálny Sládkovič a z ich stredu nám vyčaril zidealizovaný typ Slováka mohutnej postavy. Pôvaby týchto krajov a im podobných vie oceniť aj odrodilá slovenská šľachta, ktorá tam rada býva, a divne sa vynímajú tie ozdobné domy a letohrádky, kaštiele s parkmi a vodometmi uprostred šumiacich sosien a pokojných, idylických dediniek.

Koniec ukážky