1. svazek

e d i c e

B U D O

Mijamoto Musaši

KNIHA PĚTI KRUHŮ

( GO RIN NO ŠO )

Elektronická kniha

Copyright © RI-EL / CAD Press, Bratislava 2011.

Redigoval F.R. Hrabal. Layout / grafická úprava F.R. Hrabal

Na obálce použit obraz Utagawa Kunijóšiho (1797-1861): Samuraj Musaši Mijamoto.

3. vydání (revidované, na základě samizdatové verze z r. 1988)

C A D PRESS

Ľuda Zúbka 23 - Dúbravka

P. P. 5 / Pošta 42

BRATISLAVA IV

SR 841 01

tel: (00421) 903 159 404 / 0911 90 28 90

E-mail: info@cadpress.sk s info@cadpress.cz

Homepage: http://www.cadpress.sk

E-shop: http://www.cadpress.cz

ISBN 978-80-88969-51-8

Vytvoření elektronické verze Dibuk, s. r. o., 2020

ÚVOD EDITORA

Japonsko v době Musašiho života

Legendární šermíř Mijamoto Musaši (Miyamoto Musashi, 1584-1645) se narodil ve středověkém Japonsku, právě usilujícím o zotavení z více než čtyř století vnitřních konfliktů, bojů a chaosu. Tradice vlády císařů jako absolutistických božských vládců ve 12. stol. prakticky zanikla, a ačkoliv i nadále každý následující císař zůstával oficiální hlavou země, jeho moc byla podstatně zredukována. Od té doby Japonsko prožívalo téměř nepřetržitou občanskou válku mezi provinčními knížaty, militantními mnišskými řády a tlupami loupežníků, bojujícími vzájemně o půdu a moc. V 15., 16. a ještě i v 17. století knížata, zvaná daimjó („velká jména“) budovala mohutné kamenné hrady k ochraně své i svých panství, a za jejich hradbami začala postupně vznikat nová města. Tyto války samozřejmě omezily rozvoj obchodu a ochuzovaly celou zemi.

Avšak r. 1573 se dostal do popředí jediný muž, Oda Nobunaga (1534-1582). Stal se šógunem, čili vojenským diktátorem, a po celých 9 let se mu dařilo udržovat kontrolu nad téměř celou zemí. Když byl r. 1582 zavražděn, převzali vládu ne-šlechtici. Tojotomi Hidejoši¹ pokračoval v díle započatém Nobunagou, ve sjednocování země, nemilosrdně potlačujíc jakýkoliv náznak odporu či vzpoury. Oživil starou propast mezi válečníky-samuraji a ostatními občany mj. i tím, že zavedl omezení práva nosit meče. Hidejošiho „hon na meče“ znamenal, že pouze samurajům bylo dovoleno nosit meče dva; krátký, který mohl (pro svou obranu) nosit každý, a dlouhý meč, který odlišoval samuraje od ostatní populace.

A i když Hidejoši učinil hodně pro uklidnění poměrů v zemi a rozšíření obchodu s cizinou, v roce jeho smrti (1598) stále ještě nebyly plně eliminovány vnitřní nepokoje. Ke skutečnému sjednocení země a zároveň i její následné izolaci došlo inaugurací Tokugawů. V r. 1603 se Iejasu Tokugawa, někdejší spojenec Nobunagy i Hidejošiho, formálně stává šógunem, poté, co porazil Hidejošiho syna Hidejoriho v bitvě u Sekigahary (1600).

Šógun Iejasu Tokugawa (1542-1616) zvolil za sídlo své vlády Edo (dnešní Tokio), kde měl obrovský hrad. Jeho vláda zahájila víceméně stabilní údobí japonských dějin, trvající až do začátku éry Meidži (restaurace císařství v r. 1868). I když Iejasu sám zemřel r. 1616 (poté co „dorazil“ poslední zbytky odporu dobytím pevnosti Ósaka), členové jeho rodiny následovali u kormidla země jeden za druhým, a titul šóguna (a tedy i vláda) zůstal po celé generace prakticky dědičným titulem Tokugawů.

Iejasu byl rozhodnut zůstat udržet u moci jako vojenský diktátor a zajistit mocenské pozice i pro svůj rod. Za tímto účelem pochleboval císaři v Kjótu, který zůstával titulární hlavou země, a zároveň „ořezával“ jeho pravomoci a podíl na vládě. Jelikož k jedinému ohrožení Iejasuovy pozice mohlo dojít jen ze strany provinčních vládců, daimjóů, Iejasu účinně zmenšoval jejich příležitosti revoltovat vynálezem systému, podle něhož všichni feudálové museli žít střídavě v Edu a na svých sídlech, i omezením cestování vůbec. Provinční hrady kolem Eda rozdal členům vlastní rodiny a panství přiděloval výměnou za přísahy věrnosti. Rovněž využíval síť tajné policie a zaměstnával nájemné vrahy.

Období Tokugawa podstatně změnilo sociální dějiny Japonska. Byrokracie vojenské vlády Tokugawů (bakufu – dosl. vláda z velitelského stanu) byla všepronikající. Nejen, že byly řízeny a kontrolovány všechny oblasti veřejného života, vzdělání a práva, ale vláda určovala i oděv a normy chování každé společenské třídy². Tradiční třídní povědomí Japonska zkamenělo v rigidní třídní strukturu.

Existovaly 4 základní třídy lidí – samurajové, rolníci, řemeslníci, obchodníci. Samurajové stáli na nejvyšším společenském stupni – ve vážnosti a úctě, ne-li v bohatství – a patřili mezi ně knížata, vyšší vládní úředníci, profesionální válečníci i pěšáci.

Po nich následovali rolníci, ne proto, že by o nich bylo nějak dobře smýšleno, ale protože obstarávali základní potravinu, rýži. Většina z nich patřila spíše k těm nešťastným občanům, protože byli nuceni odevzdávat většinu sklizně knížatům a nebylo jim prakticky dovoleno opouštět svá pole. Pak následovali řemeslníci a nakonec obchodníci, kteří, byť na ně bylo shlíženo spatra, nakonec získávali na významu i prestiži díky obrovskému bohatství, které nashromáždili. Existovala ovšem i určitá skupina obyvatel, kteří byli mimo tuto rigidní hierarchii.

Musaši patřil k třídě samurajů. Počátky této třídy nacházíme v systému Kondei („Věrná, statná mládež“), etablovaném v r. 792, jímž japonská armáda – do té doby sestávající hlavně z pěšáků-kopiníků – byla oživena posílením kádrů stále trénujícími důstojníky, rekrutujícími se ze synů nejvznešenějších rodin. Tito důstojníci jezdili na koni, nosili brnění a stříleli lukem. V r. 782 začal císař Kammu (737-806) budovat Kjóto, kde nechal zde zřídit i dodnes existující tréninkovou síň, zvanou Butokuden (Síň ctností války). Během několika let tohoto oživení byli divocí Ainuové – původní obyvatelé Japonska, mařící do té doby úspěšně úsilí armády vyhnat je z jejich sídel – zahnáni daleko na sever, na ostrov Hokkaidó.

Když byly velké armády provinčních knížat konečně rozprášeny Hidejošim a Iejasuem (koncem 16. a začátkem 17. stol.), mnozí samurajové bez pána a bez práce se v době míru toulali zemí. Musaši byl jedním z takových samurajů, „róninů“. Sice stále ještě existovali též samurajové ve službě, poddaní Tokugawů a provinčních knížat, ale těch bylo méně. Hordy přebytečných samurajů se tedy ocitly v situaci, že ve společnosti, která byla kompletně postavena na starém rytířství, zároveň přestalo být pro tyto muže, plně odevzdané životu ve zbrani, místo.

Bez možnosti uplatnění v souladu s původním životním stylem a praxí, a vesměs neschopni začlenit se do společnosti v jiné roli (profesi), stali se invertovanou společenskou třídou, udržujíc staré rytířství při životě zasvěcením se bojovým uměním s horlivostí, která je Japoncům vlastní. To byl čas rozkvětu umění kendó.

Kendó, cesta meče, bylo v Japonsku vždy synonymem vznešenosti, urozenosti. Od založení třídy samurajů v 8. stol. se vojenská umění stala nejvyšší formou studia, inspirována učením zenu a „cítěním“ Šintó. Školy kendó, vzniklé začátkem periody Muromači – přibližně 1390 až 1600 – pokračovaly v činnosti v bouřích formujících mírumilovný šógunát Tokugawů, a existují dodnes. Vzdělání synů šógunů Tokugawa se skládalo ze studia čínských klasiků a cvičení v šermu. Zatímco člověk ze Západu by řekl „Pero je mocnější než meč“, Japonec řekne Bunču itči, „Pero a meč dohromady“. Prominentní byznysmeni a politikové se i dnes stále cvičí ve starých tradicích škol kendó, chráníc tak formy staré několik set let.

Stručně řečeno: Musaši byl róninem v době, kdy samurajové byli formálně považováni za elitu, ale ve skutečnosti neměli žádné prostředky k obživě, pokud nevlastnili půdu a hrady. Mnozí róninové odložili meč a stali se řemeslníky, ale jiní, jako Musaši, sledovali ideál válečníka, hledajíc osvícení na nebezpečných stezkách kendó. Duely odplaty (pomsty) a testy dovedností byly běžnými záležitostmi, a šermířské školy se množily.

Obzvláště dvě školy, Itto a Jagjú (Yagyu), byly podporovány Tokugawy (zakladatel školy Jagjú, Jagjú Tadžima no Kami Munenori [1571-1646] byl také osobním učitelem šermu u dvora Tokugawů³).

Zatímco škola Itto poskytovala nepřerušenou linii učitelů kendó; škola Jagjú se nakonec přetransformovala v tajnou policii tokugawské byrokracie.

KENDÓ

Původně se dóžo (dojo), šermířské tréninkové síně, vyskytovaly hlavně u klášterů a svatyní; v době Musašiho však vyrostlo mnoho škol i v nových hradních městech. Každý daimjó či jiný feudál byl sponzorem školy kendó, kde trénovali jeho poddaní (samurajové) a byli vzděláváni jeho synové. Obecnou vírou a nadějí každého rónina bylo tehdy porazit v duelu žáky a mistra toho kterého dóžo, čímž by vzrostla jeho pověst a sláva a donesla jeho jméno k uším, které by ho mohly zaměstnat.

Jak bylo řečeno, samuraj nosil dva meče, prostrčené opaskem (šerpou), s ostřím vzhůru. Delší meč nosíval jen venku, kratší byl nošen neustále. K tréninkovým účelům se často užívaly dřevěné a bambusové meče. Běžnou záležitostí bývaly souboje a další testy, ať s opravdovými či cvičnými meči. Odehrávaly se v tréninkových síních i před svatyněmi, na ulicích i ve zdech hradů. Souboje končívaly bud smrtí či eliminací jednoho z duelantů; avšak několik generací po Musašim byl zaveden tzv. šinai, pružný bambusový meč, a později i vypolstrované šermířské „brnění“, takže možnost zranění byla potom značně zredukována. Samurajové se učili bojovat se všemi druhy zbraní; kopím, tyčemi, mečem, řetězy a srpem atd. Mnohé školy užívající takovéto zbraně existují dodnes, v tradiční formě, i v dnešním Japonsku.

Aby mohl trénovat kendó, musel si jedinec podrobit své já, snášet bolesti tvrdé praxe, a kultivovat vyrovnanou mysl tváří v tvář nebezpečí. Ale Cesta meče neznamenala jen šermířský trénink, ale též život podle kodexu cti samurajské elity. Válka byla součástí samurajova každodenního života, a ten musel čelit smrti jako by to byla běžná domácká rutina. Smysl života a smrti s mečem se odrážel v každodenním jednání feudálních Japonců, a ten, kdo byl s to rezolutně akceptovat smrt v kterýkoliv okamžik každodenního života, byl mistrem meče. Aby dosáhli takového stupně porozumění, lidé novějších dob sledovali staré tradice stylů šermu mečem; i dnes se mnozí lidé intenzivně oddávají provozování kendó.

Výstroj samuraje

Trénink kendó

Různé typy samurajských mečů

KENDÓ A ZEN

Cesta meče je morálním učením samuraje, podporovaným konfuciánskou filosofií, která formovala tokugawský systém, spolu s původním šintoistickým náboženstvím. Válečnické dvory od období Kamakura po éru Muromači prosazovaly u samurajů pečlivé studium zenu, a zen šel tak ruku v ruce s válečným uměním. Zen se totiž neopírá o žádné komplikované myšlenkové systémy; míří přímo k povaze věcí. Nejsou v něm (téměř) žádné ceremonie, žádná tajná učení: hodnota zenu je bytostně osobní. Osvícení v zenu neznamená jen změnu v chování, ale především a hlavně uvědomění si povahy, podstaty obyčejného, každodenního života. Nenabízí ani neskýtá možnost útěku od reality a řešení životních situací odvoláváním se a spoléháním na nebesa, božstva a zázraky, vracejíc adepta vždy a znovu „na zem“ svým krédem / premisou „Zde a nyní“! Konečným bodem je počátek; velkým výdobytkem je prostota.

Jak uvádějí japonské prameny, Musašiho do učení zenu uvedl zřejmě jeden z nejpovolanějších – jeho přítel Takuan Sóhó (1573-1645), legendární mistr zenové sekty Rinzai a opat kláštera Daitokudži, autor spisu Cesta zenu, cesta meče⁴, jenž adresoval přátelům samurajům a mistrům šermu ve snaze uvést v soulad učení zenu a kendó.

Mistr Takuan se narodil jako syn samuraje Akiba Cunanoriho z Izuši a byl blízkým přítelem jiného slavného šermíře, Jagjú Munenoriho (1571-1646), mistra šermu na dvoře šóguna Tokugawy Iemicua, jenž prohlašoval, že pronikl do nejhlubších tajemství šermířského umění díky Takuanovu zenovému učení.⁵ Pro Jagjúa sepsal Takuan své proslulé dílo Fudóči kenmjóroku (Tajuplný záznam o meči nehybné moudrosti)⁶.

Mistr Takuan Sóhó

Tajné učení školy Itto-rjú, Kiriotoši, je první technika z několika set. Učí Ai uči – to jest, tnout soupeře zároveň s tím, jak on tne tebe. To je to konečné, poslední „načasování“ ... zbavení se hněvu, zlosti. Znamená to nakládat se soupeřem jako s čestným hostem. Znamená též vzdát se života nebo odhodit strach. První technika je poslední technikou, začátečník a mistr si počínají stejně.

Vědění tak opsalo celý kruh. První kapitolou Musašiho díla je Základ (Země, „Dno“) pro bázi kendó a zenu; poslední kapitolou je Prázdnota, pro ono pochopení, které lze vyjádřit jedině jako nicota. Učení kendó je jako divoké verbální „přepady“, jimž je ze strany mistra podroben žák zenu. Přepaden pochybnostmi a strastmi, s myslí a duchem („duší“) ve víru (zmatku) je žák postupně učitelem veden k uvědomění a porozumění. Žáci kendó cvičí divoce, zuřivě, tisíce seků ráno a večer, učíc se divoké techniky hrozné války, až se nakonec meč stane „ne-mečem“, záměr „ne-záměrem“, a každá situace je poznávána spontánně. První elementární učení se stává nejvyšším věděním, znalostí; i když se žák stane mistrem, stále praktikuje tento jednoduchý trénink, svou každodenní modlitbu.

O ŽIVOTĚ MUSAŠIHO

Kenšin (šermíř), či kengo (velký šermíř), Šinmen Musaši no Kami Fudžiwara no Genšin, či, jak je běžně známý, Mijamoto Musaši, se narodil ve vsi Mijamoto v provincii Mimasaka r. 1584. Musaši je jméno oblasti jihozápadně od Tokia, a titul „No Kami“ znamená šlechtice z této oblasti, zatímco Fudžiwara je jméno víc než tisíc let staré šlechtické rodiny (Fudžiwarové v 10. století uchvátili prakticky veškerou moc ve státě; pak o ní zase přišli).

Musašiho předkové náleželi k větvi mocného klanu Harima na jižním japonském ostrově, Kjúšu. Hirada Šokan, jeho děd, byl vazalem Šinmen Iga no Kami Sudešigeho, pána hradu Takejama v Jošinu. Ten si Hirada Šokana velice považoval, a nakonec za něj provdal svou dceru.

Když bylo Musašimu sedm, jeho otec Munisai buď zemřel nebo odešel od rodiny. Poté, co zemřela i jeho matka, byl Musaši – v dětství zvaný Ben no Suke – ponechán v péči strýce z matčiny strany, kněze. Takže nacházíme Musašiho, syna samuraje, jako sirotka v době Hidejošiho tažení za sjednocení země, v nešťastné zemi zmítané chaosem a násilím. Musaši byl bouřlivý mladík se silnou vůlí, a na svůj věk mimořádně fyzicky vyspělý. Nevíme, zda se ke kendó dostal z popudu strýce, či zda ho k němu přivedla jeho agresivní povaha, ale je zaznamenáno, že již v r. 1596 zabil v souboji prvního muže, a to mu bylo 13! Soupeřem mu byl Arima Kihei, samuraj ze školy Šintó-rjú, ovládající meč i kopí. Chlapec povalil muže na zem, a tloukl ho holí po hlavě, když se tento pokusil vstát. Krátce nato Kihei zemřel na chrlení krve. (To se odehrálo ve vsi Hirafuku, v provincii Banšu.)

Další souboj měl Musaši když mu bylo 16 – tehdy porazil šermíře jménem Tadašima Akijama z provincie Tadžima. Tou dobou opustil domov a vydal se na „pouť válečníka“, která mu vynesla množství vítězství v soubojích a utkáních a přivedla ho šestkrát do války, až se nakonec usadil ve věku 50 let, dosáhnuv toho, co hledal. Tou dobou se zemí – na podobných výpravách – potulovalo množství dalších róninů, někteří samotní, jako právě Musaši, někteří těšící se podpoře, byť ne takové, jaké se na své „pouti“ těšíval o století dříve jiný slavný šermíř Cukahara Bokude (Tsukahara, 1489-1571), kterého doprovázel průvod více než sta lidí.

Tuto část života strávil Musaši mimo společnost, když se, s nezvratnou jednomyslností, zasvětil hledání osvícení Cestou meče. Zabývajíc se pouze zdokonalením svého umění, žil asketicky tak, jako málokdo, potulujíc se po Japonsku, ošlehaný chladnými zimními větry, nepečující o vlasy, bez společnosti žen, nezabývajíc se žádnou jinou profesí než svým studiem. Říká se, že nikdy sám nevlezl do lázně (pokud nebyl polapen nestřežen, beze zbraně), a že vypadal zanedbaně a uboze.

V bitvě u Sekigahary (1600), která rozhodla o tom, že Iejasu vystřídal v roli vojenského diktátora Hidejošiho (který nesměl používat titulu šógun, vzhledem ke svému nízkému původu), přidal se Musaši k armádě klanu Ašikaga, bojující proti Iejasuovi. Přežil hrůzné tři dny, během nichž zahynulo na 70 000 lidí, i hony na vojáky poražené armády a následný masakr.

Když mu bylo 21 let přišel do Kjóta. Toto město se pak stalo scénou jeho vendety proti rodině Jošioka (Yoshioka).

Jošiokaové byli po staletí šermířskými instruktory u dvora Ašikagů. Když jim pak Tokugawa zakázal vyučovat kendó, stala se rodina barvíři, a jsou jimi dodnes. Munisai, Musašiho otec, byl pozván do Kjóta několik let předtím před šóguna Ašikagu. Munisai byl schopný šermíř, a expert přes džitte (užívá se i název sai), dýku s jazyky po stranách na zachycování (a lámaní) čepelí mečů. Traduje se, že Munisai bojoval se třemi z Jošiokaů, a vyhrál dva z duelů; to snad mělo nějaký určující význam pro Musašiho chování k této rodině.

Jošioka Seidžuró (Yoshioka Seijūrō), hlava rodiny, byl prvním, kdo bojoval s Musašim, utkali se na blatech za městem. Seidžuró byl vyzbrojen skutečným mečem, Musaši dřevěným. Musaši srazil Seidžuróa divokým útokem, a krutě ho zřídil, když tento ležel na zemi.

Konec ukázky