Lea Grossová

Interview s nymfomankou

Neobyčajná lovestory

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Ukážka z elektronickej knihy

© Lea Grossová, 2014
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2014
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2014
Design © Marta Blehová, 2014
Jazyková úprava Sylvia Sachs
455. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-454-7 (brož.)
ISBN 978-80-8114-465-3 (ePub)

1. kapitola

Najskôr sa azda v krátkosti predstavím. Volám sa Miloslav, ale všetci ma volajú Milo. Našťastie. Miloslav neznie dosť cool, skôr mi to pripomína môjho dedka, po ktorom som to meno zdedil. Niežeby dedo nebol dosť cool, ale to bolo vtedy dávno. Teraz je fajn, keď mi vravia Milo.

Pracujem pre jeden internetový časopis pre mužov, ktorý, ako sme zistili, číta stále viac žien. Iróniou teda je, že moja bývalá frajerka k nemu taký pozitívny vzťah nemala a práve preň sa so mnou rozišla. Tvrdila, že nežiarli, ale ja takmer naisto viem, že jej nedalo spávať, s kým všetkým som sa počas mojej práce stretával a hlavne to, ako som dotyčných ľudí, a teda hlavne ženy, videl. Mojou úlohou v časopise sú hlavne rozhovory. Občas sa podarí aj nejaká celebrita, ale väčšinou spovedám plejmejtky alebo všetky možné „dievčatá leta“, ktoré rady zapózujú aj na kraji lesíka, len tak, na kapote auta, cestou domov z oficiálneho miesta stretnutia.

Raz sa nám to s kolegom fotografom naozaj stalo. Jano, fotograf a kamoš, sa ponúkol, že slečnu, s ktorou sme spravili interview v kaviarničke mimo mesta, hodíme autom do centra. Slečna sa nechala oslovovať Lentilka, ale jej skutočné meno bolo Eva. Aspoň myslím. Cestou v aute mal Jano sprosté reči, ako vlastne občas zvykne. Hovoril niečo o lesíkoch a húštinkách, až kým to našu Lentilku nevyprovokovalo a nepovedala: „Chlapci, mohli by sme tu niekde skraja lesíka nafotiť moju húštinku.“

Oboch nás vtedy zalial studený pot, ale Jano sa uchechtol a za volantom zahral pohoďáka: „Jasné, moja, tu bude malá odbočka, môžeme zájsť hlbšie medzi stromy a spraviť pár záberov.“

Lentilku sme vôbec nemuseli dlho presviedčať, bola vyzlečená skôr, ako si Jano stihol nachystať foťák. K rozhovoru sme mali použiť iba pár záberov z kaviarne, ako slečna pozerá zdola od šálky kapučína, od ktorého má penu okolo úst a tak podobne. „Takto bude vidno, že sa naozaj ničoho nebojím,“ povedala Lentilka a naliehala, aby sme to hodili do perexu. Síce nepoužila slovo „perex“, ale medzitým som si to nejako vyskladal v hlave a len som jej prikývol. Vtedy som si pomyslel, že keď moja frajerka uvidí tieto zábery, neskutočne sa naštve. A mal som pravdu. Hneď ako vyšiel na nete článok s hviezdičkou a so zábermi Lentilky, ako sa plazí po kapote Janovho auta alebo len tak pózuje opretá o strom, moja frajerka sa so mnou rozišla. Bolo to presne vtedy. Nadávala mi do hnusných prasiat a ešte horšie. Keď po byte rozhadzovala všetko, čo jej prišlo pod ruky, hovorila o veciach, ktoré neboli pravda. Ale rozhnevanú ženu neutíšiš. „Ty sviňa, so všetkými si spával, čo? Všetky štetky ste s Janom preťahovali?!“

Snažil som sa jej to vysvetliť, ale vôbec ma nechcela pustiť k slovu, až to celé skončilo tým, že si vzala všetko, čo u mňa mala, vrátane svojho trička na spanie a márne som jej ešte dva týždne vypisoval, žiadnu odpoveď som od nej nedostal. Len od jej kamarátky – v znení: „Už jej nevypisuj, ty sviňa.“ Takto sa skončila moja veľká láska, ale o nej možno inokedy.

Takže ešte raz: Som nezadaný tridsiatnik, žijem v Bratislave a žijem z toho, že sa rôznych Lentiliek, Evičiek a kadejakých iných pýtam, čo ich najviac vzrušuje, akú polohu majú najradšej a tak podobne. A, samozrejme, väčšinou dostávam rovnaké odpovede, až postupne prichádzam na to, aké sú všetky tieto micky neuveriteľne nudné. Potvrdil som si to pri jednom výnimočnom interview, na ktoré som šiel bez Jana.

2. kapitola

Náš časopis vlastne nemá tak celkom redakciu. Keďže píšeme len na internet, nemusíme platiť za veľké spoločné priestory, kde by sme všetci spolu od nevidím do nevidím makali ako blázni, navzájom sa kontrolovali alebo porovnávali, nedajbože kibicovali, kto koľko spravil a kto nespravil vôbec nič.

Máme len jednu open space kanceláriu v centre, zopár minút od môjho bytu, kam chodievam naozaj len párkrát za týždeň. Vypočuť si, čo bolo dobré a čo zlé a niekedy šéfovi navrhujem témy článkov, o ktorých by sme ja alebo moji kolegovia mohli písať.

Takáto práca mi vyhovuje, pretože popritom stíham aj kadečo iné. Kedysi som skoro celý svoj voľný čas venoval Alenke, mojej veľkej láske, ktorá ma neprávom obvinila a opustila ako prašivého psa. Teraz už len stretnutia s kamošmi, večer pivo alebo opijáš, pokojne aj v strede týždňa. Chalani to zobrali vážne. Keď sa dozvedeli, že ma Alenka nechala, nevedel som o sebe týždeň. Každý deň som vstával okolo obeda a čudoval sa, ako som sa dostal domov, kto ma vyzliekol a uložil do postele alebo len tak prevesil cez operadlo gauča.

Keby som mal hocijakú inú prácu, už by som dávno vyletel. Ale môj šéf sa len zarehotal, že pokiaľ píšem načas, je mu úplne jedno, kde a ako naberám inšpiráciu.

Takto to je ok. Mám veľa času pre seba a nad sebou nikoho, kto by ma buzeroval alebo mi kázal vstávať o pol šiestej ráno.

Od rozchodu prešlo už pol roka, už som sa, samozrejme, dal ako-tak dokopy, moje opiáše skončili, začal som sa na part-time venovať ešte jednej práci. Predstavoval som si, že teraz to bude jednoduché. Budem slobodný, s dobrým príjmom, ešte aj celkom dobre vyzerám – čiže mám šancu nájsť si novú lásku a začať odznova.

Ale keď som si toto pred časom pomyslel, ani mi nenapadlo, ako veľmi sa môžem mýliť. Pretože to, čo na mňa čakalo, nemalo vôbec nič spoločné s tichým a jednotvárnym životom.

Bol pondelok a my sme mali v kancelárii celomesačnú poradu. Mávali sme niečo takéto každý týždeň, ale raz do mesiaca to bolo veľké. Okrem našich výkonov sa hodnotila aj návštevnosť stránky, zasa sme podľa Facebooku zistili, že nám pribudli nové ženy-fanúšičky a rozoberali sme aj to, ako prispôsobiť články aj pre ne a zároveň si zachovať svoju tvár. Skrátka nuda a desať chlapov, ktorí sa dohadujú o tom, aké články sa môžu páčiť ženám.

Šéf to celé ukončil s tým, že sa možno poobzerá po nejakej babe vo svojom okolí, ktorá nás rada číta a vie celkom dobre písať. Ostatným nám to bolo viac-menej jedno, len na zopár tvárach som si všimol, že ich táto predstava teší. Napríklad náš najmladší – Ferko. Volá sa František, má dvadsaťštyri a je taký tichučký, občas čosi naprogramuje a hlavne vyzerá, že v živote nemal babu. Alebo keď aj mal, určite sa to nestretlo s úspechom. Ferko sa potešil, bolo to na ňom vidno. Aj keď, ja neviem, tie meetingy zasa nebývajú až tak často a ak sa šéfovi podarí zohnať inteligentnú babu, ktorá vie písať, Ferkovi to bude pravdepodobne nanič.

Všetci sa balili od stola, práve som chcel Janovi a grafikovi Mišovi navrhnúť obed, keď ku mne docupital šéf s rozžiarenou tvárou. Pozrel na mňa, potom na Jana a Jano sa zhlboka nadýchol.

„Čo sa robí?“ spýtal som sa a šéf pozrel na Jana.

„Ešte si mu o tom nevravel?“

„O čom si mi ešte nevravel?“ opýtal som sa Jana, ktorý tam teraz stál ako prikovaný. Mišo už medzičasom vypadol, stihol nám len zamávať a zakričal niečo ako: „Ponáhľam sa.“

„Poďme spolu na obed,“ povedal šéf. „Tam ti všetko povieme. Podľa mňa je to skvelý nápad. Také tu ešte nebolo.“

Pri mojej práci už takéto frázy neznamenajú nič. Dokonca sme povinní vkladať ich do článkov, aby to vyzeralo, že „niečo takéto tu ešte nebolo!“, „toto ste ešte nevideli“ a podobne. Nebral som to nijako zvláštne, po mojich skúsenostiach s Lentilkami a rozhoďnožkami ma už nemohlo rozhodiť nič.

Na obedy sme zvykli chodiť nie do najbližšej, ale do druhej najbližšej reštiky, ktorá v čase obeda ponúkala výhodné menu. Už pri pomyslení na vývar z bujónu, malé misky namiesto tanierov a veľké lyžice, sa mi skrútil žalúdok.

Zo zvyku sme ešte pred podnikom chvíľu civeli na tabuľku s dnešnou ponukou a ako vždy, cestou dolu schodmi sme ju celú zabudli.

Sadli sme si a objednali nejaké narýchlo uvarené jedlá, ktoré sa tvárili ako vyberané špeciality. Toto bol jeden z tých momentov dňa, keď som ešte cítil, ako mi chýba Alenka. Niežeby som ju mal iba na varenie. Nie som ten typ chlapa. Ale musím uznať, že varila ohromne a nebolo nad to, keď mi k počítaču priniesla nejaké rizoto alebo mäso so zemiakmi. Až vtedy som si naplno uvedomil, koľko toho pre mňa robila.

„No, aby sme k tomu teda prešli,“ povedal šéf, keď som práve sŕkal bujónový vývar s neprirodzene veľkými rezancami – v porovnaní s tanierom.

Jano sa tváril rozpačito. Šéf sa naklonil ponad stôl, čo malo presne opačný efekt, než si želal. V okolosediacich to vyvolalo záujem. Šéf si to všimol a vrátil sa do neutrálnej polohy.

„Milo, máme pre teba tip na článok. Na interview,“ povedal a sprisahanecky pozrel raz na mňa, raz na Jana. „Prišiel s tým tuto Janko, ešte má síce problém s vybavovaním, ale podľa mňa to bude dobré. Viac než dobré.“

„Problém s vybavovaním? Ako to myslíš? Nejde ani tak o vybavovanie, ako o to, aké je to celé trápne. Naozaj si neviem predstaviť, ako sa na to spýtať,“ odvrkol mu na to Jano.

„Ty už na niečo prídeš,“ povedal šéf a pozrel znova na mňa. „Máme tip na jedno dievča. Mladú ženu. Je...“ začal a zhlboka sa nadýchol, „je to nymfomanka.“

Skoro mi zabehla polievka. Asi každému chlapovi na mojom mieste by zabehla polievka, možno aj vlastné sliny. To nemôže myslieť vážne, napadlo mi, ale on pokračoval:

„Janko má na ňu nejaký kontakt. Ešte síce nevieme, ako zareaguje, keď ju poprosíme o interview, ale bude to veľká vec. Môže to byť článok mesiaca a kľudne aj roka. Vieš, že verím v tvoje schopnosti. Píšeš dobre. Už dávno si mal napísať nejakú knihu. Tie plejmejtky nás živia, ale ty máš na serióznu žurnalistiku.“ Vtom sa strašne rozrehotal a Jano sa zhlboka nadýchol.

„Počuj, Janko to vybaví a ty sa s ňou stretneš. Spravíš takú troška menšiu investigatívu a bude to,“ povedal a na otázku čašníčky, či už môže jeho polievku vziať, prikývol: „Áno, ďakujem.“

Na oboch som videl, ako sa zmenili ich tváre. Niečo, o čom sníva každý muž a niekde blízko medzi nami. Určite to bolo vidno aj na mne. Bol som vzrušený. Horela mi celá tvár a teplo v miestnosti spolu s teplým jedlom spôsobili, že som sa začal potiť.

Potom sa reč obrátila na meeting a na prípadnú kolegyňu, ktorú by priviedol šéf do tímu. „Ktovie, možno to bude tá tajomná ženička, ktorú má za úlohu spracovať Janko,“ povedal šéf, keď dojedal a rýchlo vstal. „Ešte niečo mám, letím,“ povedal a šiel zaplatiť.

Ja a Jano sme ostali sedieť a pomaly sme dojedali zapekané kurča s ovocím a so syrom.

„V čom je problém?“ spýtal som sa Jana, keď som na ňom videl, že po šéfovom odchode sa cíti uvoľnenejšie.

Pozrel na mňa. „Ja ju totiž nepoznám,“ povedal. „Je to suseda mojej sestry. Ani to, že je nymfomanka, nie je až také isté.“

„Akože...? Nechápem,“ povedal som mu na to a on pokračoval: „Ani moja sestra sa s ňou nepozná, iba ju počuje cez stenu. Vraj ťahá maratóny, ak vieš, ako to myslím. Strašne pri tom kričí. Raz som ju počul aj ja, na vlastné uši. Bol som u sestry na návšteve. Chudák chlap. Ja by som zaspal ako decko. A vraj si tam vodí stále nových a nových.“

„A v čom je teda problém?“ spýtal som sa znova.

„No skús sa ženy, ktorú nepoznáš a iba si ju počul sexovať cez stenu, spýtať, či by ti nedala interview do časopisu.“

Musel som prikývnuť. Jano si síce doberal naše rozhoďnožky a áno, bol schopný nafotiť lacné zábery s vyperoxidovanou štetkou na kraji lesa, ale nebol to zlý chlap. Hlavne keď mal pred niekým rešpekt. A pred takouto ženou ho isto mal. Prípadne ho mohol nakopať niektorý z tých jej, čo k nej údajne chodili.

No ja som mal záujem. Naozaj som zo žiadneho článku predtým ešte nemal takýto pocit.

„Počuj,“ vravím Janovi, „daj jej moje číslo.“

Pozrel na mňa nechápavo.

„Choď navštíviť sestru, zisti, ktorá je schránka tej ženy. Ja napíšem list a dám tam svoje číslo. Ak sa ozve, ok, ak nie, zabalíme to.“

Janovi sa toto zdalo rozhodne ako lepší nápad, než trápne klopkanie na dvere a osobné vyzvedanie sa. Povedal, že to spraví, keď pôjde najbližšie k sestre a že mám nejako naškriabať ten list.

Keď sme šli platiť za obedy, zistili sme, že šéf to zatiahol za všetkých troch.

„Tak sa teda maj, povedal som, keď sme sa rozchádzali pred podnikom.

„Nezabudni na ten list,“ povedal Jano a zapol si kabát.

Vykročili sme opačnými smermi.

Takže list. Nič jednoduchšie. So slovami to ja totiž viem.

3. kapitola

„Napísal si to dobre,“ povedal mi Jano tak o dva týždne, keď sme šli jeho autom do wellness centra robiť rozhovor s Angelikou, vysokou brunetou s vysolárkovanou kožou.

„Už si jej to dal do schránky?“ chcel som vedieť.

„Včera som bol u sestry. Ako ti vravím, napísal si to pekne. Tak neutrálne. Ja by som sa neurazil, keby som bol ňou a spýtal by si sa ma to takto. Ale uvidíme. Musíme počkať.“

Tak som čakal. Od toho rozhovoru som si začal veľa sľubovať. Počas fotenia s Angelikou, ktoré malo byť okrem iného aj reklamou na solárko vo wellness centre, som neustále pozeral na môj mobil s vypnutým zvonením.

Kým som si robil poznámky o tom, ako Angeliku vzrušujú muži, ktorí sú sebavedomí a majú moc, ako ju vzrušuje jazda rýchlym autom a súkromným lietadlom, bol som mysľou niekde úplne inde.

„To zas bolo,“ vravel Jano, keď sme nasadali do auta. Angelika s chlpatým bielym psíčkom v jednej ruke nám mávala a my sme sa na ňu ešte naposledy hrane usmiali. Jano naštartoval a boli sme preč.

„Videl si jej booklet?“ spýtal sa ma a ja som prikývol.

„Ešte predtým,“ povedal som a musel som si hneď spomenúť, že Angelika, ktorej skutočné meno sa už asi nedozviem, mala veľmi pekné telo. Ani tá priškvarená pokožka to nevedela skryť. Angelika mala nekonečné nohy, ploché bruško a, samozrejme, silikóny. Dolu mala krásne vyholený pásik. Škoda tej gamby, pomyslel som si. Solárko na žene viem zniesť. Aj silikóny, ak sú vydarené. Ale Káčer Donald nie, to v žiadnom prípade. Tak som to aj povedal Janovi, obaja sme sa smiali a ja som sa pozrel na mobil. Nič.

Jano ma hodil pár ulíc od bytu, rozlúčili sme sa a mňa čakala dlhá noc na tému „Ako originálne prepísať všetky tie sprostosti, čo si Angelika navymýšľala“. Tak, tak, originálnosť nadovšetko, to je moje heslo, keď píšem tie články. Asi preto ma šéf ešte nevyhodil. Neviem, kde by našiel niekoho, kto by písal dokola o tých istých veciach a stále inak.

V noci mi Jano poslal mail s fotkami, ktoré sme spravili s Angelikou. My vždy používame fotky z bookletov a naše vlastné k nim. Takto robíme reklamu fotografom a nepýtajú za to veľké peniaze. My nefotíme veľmi hanbaté fotky. Len občas. Ako vtedy s Lentilkou.

Len tak som ich preklikával: Angelika ako pije slamkou milkshake, Angelika ako drží svoje dlhé nadrobené vlasiská, Angelika ako si do výstrihu leje opaľovací krém, lebo solárko má so značkou zmluvu.

Myslel som, že už pôjdem spať, keď mi zrazu zazvonil mobil. Úplne ma to vytrhlo, načiahol som sa po ňom a pozerám – číslo, ktoré nemám uložené.

„Áno?“ pýtam sa do telefónu a odpovedá mi tichý hlások, akoby šepkajúci.

„Prosím?“ opakujem a žena na druhej strane sa snaží artikulovať.

„Môžeme sa stretnúť,“ povedala a ja som presne vedel, kto mi volá. „Napíšte si, prosím, názov a adresu podniku. Vyhovuje vám to v piatok? Tento piatok? Dobre, sme dohodnutí. O desiatej tam. A prosím, bez fotografa.“

Položil som a zasa som mal ten zvláštny pocit, že toto nebude také interview ako to, ktoré som práve dolaďoval na svojom počítači. Rýchlo som všetko dokončil a začal som googliť. Ako je to vlastne s tými nymfomankami?

4. kapitola

V ten týždeň sme už nemali meeting ani fotenie. Preto som zavolal Janovi.

„Klaplo to,“ povedal som mu namiesto pozdravu.

„Čo myslíš?“ pýtal sa Jano a hneď mu to došlo. Dodal: „Vážne? Ako ste sa dohovorili?“

Povedal som mu meno podniku a on mi povedal, že je to blízko bytu jeho sestry, skoro v centre. Myslel som si to.

„Kedy to bude?“ vyzvedal Jano a ja som mu to nemohol povedať.

„Vieš, trvala na tom, že to má byť bez fotiek.“

Jano bol chvíľu ticho, potom len tak prehodil: „Jasné, chápem, bez fotiek. Nič, no. Myslel som, že už ju konečne stretnem. K sestre chodím dosť často, občas niekoho stretnem na schodisku, ale nikdy som nezistil, ktorá to je. Myslím, že ani sestra to nevie.“

„Nemôžem za to,“ ospravedlňoval som sa, lebo som na Janovi počul, že je sklamaný.

„V pohode,“ povedal mi na to. „A ozaj,“ pokračoval, „šéf už o tom vie? Tomu si to povedal?“ A zdalo sa mi, že sa do telefónu uchechtol.

„Ešte to nevie,“ povedal som a vedel som, kam mieri.

„Keď o tom nevie šéf, tak to je potom súkromný výjazd.“

„Poviem mu to, až keď si budem istý, že to vyšlo.“

„Vyšlo čo?“ podpichol ma Jano. „Čo chceš, aby ti vyšlo?“

A ja som vedel, že hlavne Jano by bol rád na súkromnom interview a bol by rád, keby to celé „vyšlo“ v jeho prospech. Ja som v tom však v prvom rade videl výzvu. O ničom takom som doposiaľ nepísal. Je to úplne odlišné od všetkých tých fráz, ktoré mi moje dievčatá leta a miss tunning pľujú do tváre ako naučené naspamäť.

„Poznáš ma,“ povedal som a vyhovoril som sa, že mám nejaké povinnosti. Zložili sme.

Znova zopakujem, že Jano je dobrý chlap, ale občas mu trocha šibe. A presne tým by mi mohol môj článok pokaziť. Keby sa zrazu začal správať ako hovädo. Alebo keby mal nejakú neprimeranú poznámku. A zvlášť, keď si to tak želala aj slečna.

Bol som naozaj zvedavý. Od tej chvíle, ako som ju počul šepkať, ešte zvedavejší. Je to teda naozaj žena z mäsa a kostí.

Viem, že tým, že to nepoviem šéfovi dopredu, trochu riskujem. Ak má naozaj tak veľa chlapov, niektorý z nich by mi mohol dať do brady a už by som sa z toho len tak nevysekal. Ale toto riziko som musel podstúpiť.

Trvalo to ešte tri celé dni. Ja v prázdnom byte bez Alenky, ktorá už po tom polroku pomaly vyprchala z priestorov a spolu s ňou aj vôňa, ktorú mi do života priniesla. Rovnako sa stratila aj moja šanca na zdravý životný štýl, pretože jedlo som si buď objednával, alebo varil z polotovarov.

Je zvláštne, že počas dní, keď som čakal na stretnutie s tou tajomnou ženou, som mal toľkokrát chuť zdvihnúť telefón a zavolať Alenke. Možno to bolo tým, že som sa zrazu trochu zľakol. Niekoho takého nenásytného, ako mala tá neznáma žena byť. Možno som zatúžil po tom, o čom bol môj vzťah – presne vedieť, čo sa dá od toho druhého čakať a ničoho sa nebáť.

Toto mal byť naozaj krok do neznáma a v takých chvíľach má rád človek pri sebe oporu. Viem, viem, že by mi práve v tomto Alenka nebola oporou, dokonca by mi za to vynadala, ale keby som bol s ňou, na nič také by som sa asi nedal. Uvažoval som, aký je rozdiel medzi výzvami, čo nás čakajú a tým, čo je v živote pevné, stále. A dospel som k záveru, že sa musím posunúť ďalej. Doteraz som písal blbosti a kvôli nim sa so mnou rozišla žena, s ktorou som mal inak pekný, vyrovnaný vzťah. Teraz som na tom inak. Teraz sa môžem púšťať do vecí naplno. Hoci mi Alenka chýba, svojím polročným mlčaním mi dáva jasne najavo, že je koniec.

Tak ja sa teda pohnem. Ona sa pohla, ona sa tak rozhodla a ja som túto cestu mal už dávno pripravenú. Aspoň tomu tak verím.

5. kapitola

Celé tri dni som bol akýsi nesvoj. Jednak tie spomienky na Alenku, ktoré ma prepadli a na druhej strane vízia piatka. Bol som ako školáčka pred prvým rande. Pritom som už spovedal veľa žien, niektoré z nich boli dokonca výnimočne krásne, niektoré celebrity a s niektorými som sa dokonca zhováral v cudzom jazyku. Ale takúto trému som nemal ešte nikdy. Nevedel som, čo sa z toho môže vyvŕbiť. Ísť na vlastnú päsť do baru, bez toho, aby o tom vedel šéf, je samo o sebe riskantné. Jano mu to nepovedal, to si môžem byť istý. Rovnako si môžem byť istý tým, že sa na mňa v tie dni hneval a možno mi aj trochu závidel. Ale Jano je kamoš, nebral to ako zradu, otriasol sa a teraz sme v pohode.

Keď vravím, že som bol ako školáčka pred prvým rande, myslím tým zásadné problémy, ako napríklad: Hodí sa mi farba tejto košele? Dokonca som sám šiel do pánskeho kaderníctva. Za tie štyri roky, čo som žil s Alenkou, som u kaderníka nebol ani raz. Strihala ma ona. Keď odišla, začal som sa strihať sám a tak to aj vyzeralo. Nielen Jano, ale aj iní moji kamoši si do mňa zabŕdli, že ako to vyzerám. Každý vedel, kedy som sa strihal. Niekedy dokonca podľa toho, že som mal na sebe poodstrihované kúsky vlasov, ktoré som si zabudol oprášiť. Taký som. Bez ženy skoro neschopný.

Svoju návštevu kaderníctva som si zdôvodnil takto: Už to je pol roka, odkedy Alenka odišla a je čas na zmenu. Možno sa mi hodí niektorý z tých mnohých pánskych účesov, ktoré teraz tak letia.

Kaderníčka mi povedala, že vie presne, ako ma ostrihá a vraj sa nemám báť. Bolo to pre mňa niečo nové, ale rýchlo si zvykám. Na vrchu hlavy to mám trochu dlhšie, po bokoch trochu skosené. Našťastie ale nevyzerám tuctovo. Zaplatil som a bolo na rade oblečenie. Prišiel som totiž domov a zistil som, že si nemám čo obliecť. Pred rokom som sa Alenke zvykol smiať, keď otvorila svoju skriňu, postávala pred ňou a potom vzdychala, že si vážne nemá čo obliecť. Ale rozdiel je v tom, že ona si naozaj mala čo obliecť, no zo mňa sa stal vandrák.

Až teraz som si všimol, ako mi niektoré kúsky oblečenia vybledli, odkedy si periem sám, všimol som si dierky na bavlnených tričkách. No strašné. Povedal som si, že predsa nebudem taký idiot, ktorý bude kvôli stretnutiu s babou behať po nákupných centrách a vyberať si košele. Zo skrine som vylovil tričko, ktoré ma samého prekvapilo. Asi som ho ešte nemal na sebe, farbu malo peknú a bol na ňom cover Guns’n Roses. Nejako som ho vyžehlil, s tmavými nohavicami to vyzeralo fajn. Naozaj. Ako školáčka.

Po dlhom čase som sa nastriekal parfumom, ktorý som dostal na posledné Vianoce od Alenky, ešte som si na to tričko hodil tmavú košeľu. Pozrel som sa do zrkadla a pomyslel si, že som idiot.

Rýchlo som na seba hodil kabát a krk som si omotal šálom, obul som si tenisky, vzal tašku a vyrazil.

Ešteže som šiel z domu skôr. Síce som si na nete našiel, kde ten podnik má byť, ale akosi som sa stratil. Dalo sa tam ísť odo mňa pešo, ale v tej malej zašivárni som ešte v živote nebol, preto som sa chvíľu motal po okolí, kým som to našiel.

Bol to podnik v suteréne, musel som ísť dolu schodmi. Boli tam nejakí študenti, muži, ktorí prišli na párky, pivo a futbal a občas nejaké ženy, ale žiadna taká, na aké som pracovne zvyknutý. Musím sa priznať, že ma to potešilo. Raz som sa prešiel od vchodu až po koniec chodby – pretože podnik vyzeral ako dlhá a široká chodba, v strede bola ulička na prechádzanie, pri kameňmi vyložených stenách boli stoly pooddeľované priečkami. V druhej miestnosti bol barový pult, voľnejšie sedenie a plazmová telka, na ktorú sa sústredili oči všetkých mužov, čo tu asi oslavovali koniec týždňa.

Keď som si našiel zarezervovaný stôl, podľa lístka som zistil, že je to tam dosť lacné. To vysvetľovalo tých študentov. Keď som pozeral na ponuku jedál, akosi som zostal hladný, ale kým neprišla moja slečna, objednal som si len pivo. Veľké a poriadne vychladené, hoci vonku bola zima.

Ako si tak popíjam a stále čakám, zastavila sa pri mne nejaká študentka a spýtala sa ma, či je pri mne voľné. Bola celkom pekná, nízka a mne hneď napadlo, že to bude ona. Keď som si však všimol partiu, ktorá sa pomaly predierala za ňou, musel som jej povedať, že na niekoho čakám a trochu ma to zamrzelo.

Už bolo skoro pol jedenástej a jej nikde. Vyklonil som sa zo svojho boxu, prezrel som uličku a okolité boxy, potom môj pohľad zablúdil k barovému pultu. A tam sa moje oči stretli s inými očami. Bola nenápadná, oblečená do sivej a čiernej, mala vlnité vlasy po plecia a pozerala na mňa tak prenikavo, až som si bol istý. Usmiala sa na mňa a v tom okamihu ma zalial studený pot. Postavila sa od barového pultu, vzala do ruky svoj pohár s tonikom a pomaly kráčala ku mne.

Koniec ukážky