Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Veniec národných piesní slovenských

Michal Chrástek

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2016 Petit Press

Copyright ePub version © 2018 iAdverti

Copyright © 2016 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Nina Dvorská, Dušan Kroliak, Patrícia Šimonovičová, Katarína Kasanická, Bohumil Kosa, Zuzana Berešíková, Monika Kralovičová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0327-9

Pôvodná publikácia

Michal Chrástek. Veniec národních piesní slovenských. Nákladom E. Krčméryho. Banská Bystrica 1862. 292 s.

Bibliografické poznámky

Veniec národních piesní slovenských

Uvil a vydal M.[ichal] Ch.[rástek] v Banskej Bystrici 1862, nákladom E. Krčméryho. Tlačou Karola Gorischka vo Viedni.

I. Slovensko, domov a vlasť Slováka, jeho časy a osudy

Slovensko náš domov, Slávia naša mať:

My pri nich i v búrkach budeme verní stáť!

M. Ch.

1. Domov Slováka

Kde domov môj, kde domov môj?

Kde sa pne Kriváňa hlava,

Kde bystrý Váh zpod skál vstáva,

Dcéry kde Sláva rodí,

A spev srdciam ľahodí:

A to je tá spanilá zem,

Zem slovenská domov môj!

Zem slovenská domov môj!

Kde domov môj, kde domov môj?

Znáš, kde kraj ten krásny leží,

Po ňomž Váh, Hron, Nitra beží,

Kde hrdé Tatry čnejú,

Kde slávske hlasy znejú:

A to je tá spanilá zem,

Zem slovenská domov môj! :,:

Kde domov môj, kde domov môj?

Kde slovenský vetrík veje,

Svatopluka slavné deje,

Oživujú v srdci svých

Potomkov, rodu verných:

A to je tá slavná krajna,

Na Slovensku domov môj! :,:

Kde domov môj, kde domov môj?

Bože, velký Hospodine,

Ruka Tvoja svetom kynie,

Teba vzýva národ môj,

Veľký Bože pri ňom stoj;

Svetovládny Hospodine

Chráň Slovensko, domov môj! :,:

2. Vlasť moja

Kde dom je môj? kde vlasť moja?

Či znáš ten kraj utešený,

Kde sa Hron, Váh, Nitra pení?

Kde Kriváňa veleba

Pne sa k modrinám neba:

Ach to je ten rozkošný kraj,

Zem slovenská, vlasť moja!

Kde dom je môj? kde vlasť moja?

Či slyšíš tie milé spevy

Plynúť z duše švárnej devy?

Toho chrámu milosti,

Dobroty, lásky, čnosti:

Táto vlasť anjelských spevov

Je Slovensko, vlasť moja!

Kde dom je môj, kde vlasť moja?

Či znáš, kde spevec dunajský,

V piesni objal svet slovanský,

A hlasom harfy svätej

Odklial hroby zakliate:

Táto zem vzkriešenia Slávy

Je Slovensko, vlasť moja!

Kde dom je môj, kde vlasť moja?

Kde Piešťanské, Sliacke vary,

Kde nejeden hrad prastarý,

Pomníky dávnej slávy

Skloňujú svoje hlavy:

Táto zem pamiatok žialnych

Je Slovensko, vlasť moja!

Kde dom je môj, kde vlasť moja?

Kde Štiavnica zlatorudá,

Kremnica, Bystrica hrdá,

Nitra Svatoplukova,

Trenčín tvřdz Matúšova:

Toto je môj rodinný kraj,

Zem slovenská vlasť moja!

Kde dom je môj, kde vlasť moja?

Kde z hôr dumný šum zavieva,

Kde sa fujara ozieva,

Kde je mravov prostota

A pohostinstvo cnota;

To je ten kraj premilený,

Zem slovenská vlasť moja!

(Aug. Krčmery v „Živene“ na rok 1853.)

3. To je moja otčina

Tam, kde dobrota panuje

S uprimnosťou spojená,

Kde klam, faleš nebytuje

A zloba je vzdialená:

Tam, kde ešte nevina,

To je moja otčina!

Kde sa hory, háje, doly

Krásne oku zjavujú,

A prostriedkom sa stodoly,

I s domami zdvihujú:

Tam, kde prostá rodina,

To je moja otčina!

Ba tam, kde mi mysel letí

K tým slovenským skalinám,

Tam, kde kvitnú moje svety,

K tým čarovným výšinám:

Ta moja noha pohýňa,

Tam je moja otčina!

Tam, kde hlas slovenský očuť,

A pekne sa shovárať,

Kde veselé žarty počuť

A milo sa zabávať:

Tam sa chytro čas míňa,

To je moja otčina!

Tam, kde radosť javia spevy,

Ale javia i žalosť,

Kde sú driečne, švárne devy,

Až to páčit len radosť:

Tam ma všetko spomína,

To je moja otčina!

V dolinočkách utešených,

V peknom malom domčoku,

V krajinočkách vždy zelených

A Slovenky pri boku:

Tam mi býva rodina,

To je moja otčina!

(Kar. Zorkóczy v „Slov. Pozorníku“ na r. 1859.)

4. Slovák ve své vlasti

Slovák, Slovák, odkuďs rodák?

Však si bystrý jako ten pták!

„Já jsem ztade, kde to troje:

Hory, vrchy a údolie,

Tam je bydlisko moje!

Tam po horách v hustém háji

Chodím jako v krásném ráji,

Tu jahôdky — tu malinky,

Tu černice, čučoriedky,

Nalezám si lahôdky.

Lipy kvitnou po údolí,

Jarky hrčia z strmé holi,

Slávik pěje v husté chrasti,

On je se mnou v jedné vlasti,

Nedá se pryč odvésti!

Kde Slovenka jedna bývá,

Zpěvěm ten kraj se ozývá,

Zpívá velký, zpívá malý,

Zpěvný Slovák hoden chvály:

To i cizí uznali.

Nechci širé pustatiny,

Můj kraj je mně vždycky milý!

Já chci umřít, kde to troje:

Hory, vrchy a údolie,

To je bydlisko moje!“

(Mich. Chudovský vo „Fejérpatak. Kal.“ na r. 1855.)

5. Túžba po rodisku

Tam za tými vrchmi

V tmavej ďalekosti, —

Tam som ja zanechal

Tie moje radosti.

Keď zora večernia

Vrchmi zlato seje:

Vtedy moje oko

Za rod slzy leje.

Aj táto dolina,

Tieto vrchy lesy, —

Pekné sú pre toho,

Ktorý sa v nich teší:

Ale moja duša

K rodním krajom letí, —

Kde sú krajšie háje,

Krajšie rastú kvety.

Ja len moje Tatry

Zo srdca milujem, —

O jich slavnej kráse

Sebe prespevujem.

Zavejže ty, vetrík!

Tatrám pozdravenie: —

Že ma žiadosť veľká

Ta — pod Kriváň ženie!

(Sam. zpod. Vepra v „Priat. šk. a lit.“ II. 1860.)

6. Pod Kriváněm

Hej pod Kriváněm to jest krásný svět,

Tam rostou chlapci bystří jako květ;

Nebe tam jen jasně svítí,

Tam má každý vesel býti

Pod Kriváněm!

Pod Kriváněm!

Pod Kriváněm!

Tam rostou švárné, bystré děvčata,

Šuhajkům věrné jak holoubčata,

Jich milé slovenské zpěvy

Veždy jen veselost jeví

Pod Kriváněm! :,: :,:

Tam žijí bujní, smělí valaši

V lesnatých horách na svém salaši;

Mají másla, sýra dosti

I žinčice do sytosti

Pod Kriváněm! :,: :,:

Tam hámorníci železo kují,

Peněz majíce, pak se radují,

Muž na poli pilně oře

Žena přede len na dvoře

Pod Kriváněm! :,: :,:

Když trouba hlasná zove do pole,

Brániti milé otcovské role:

Každý se paloše chopí,

Švihne na kůň, bere kopí

Pod Kriváněm! :,: :,:

Když volá dále Králův svatý hlas

Do boje za vlasť jít ve hrozný čas,

Každý spěchá hned tam jíti

Za Krále, za vlasť zemříti

Pod Kriváněm! :,: :,:

A když ukrutní hrozí tyrani

Potupit slávu a dát jí rany

Chrabrý šuhaj za ní vylej

Věrně i ostatní krůpěj

Pod Kriváněm! :,: :,:

7. Nitra

Nitra milá, Nitra, ty vysoká Nitra:

Kdeže sú tie časy, v ktorých si ty kvitla?

Nitra milá, Nitra, ty slovenská mati!

Čo pozrem na teba, musím zaplakati.

Ty si bola nekdy všetkých krajín hlava,

V ktorých tečie Dunaj, Visla i Morava;

Ty si bola bydlo kráľa Svatopluka,

Keď tu panovala jeho mocná ruka;

Ty si bola sväté mesto Methodovo,

Keď tu našim otcom kázal božie slovo.

Teraz tvoja sláva v tôni skrytá leží:

Tak sa časy menia, tak tento svet beží!

(V „J. Kollárov. Národn. Zpiev.“ I.)

8. Pomněnky z Děvína

(Nápev: „Nitra milá, Nitra“)

Děvín milý, Děvín, hrade osiralý,

Povezže nám, kedy tvoje hradby stály?

„Moje hradby stály v časech Rastislava:

On byl vašich otců, on mých hradeb sláva.

Sláva moje, sláva, kdeže mi spočíváš?

Ach darmo větříčku prachy jej rozvíváš!“

Děvín milý, Děvín, hrade osiralý,

Kýmže se tvé hradby ještě slávívaly?

„Slávívaly se ty otci mé krajiny,

S nimiž kvitlo štěstí milé mé rodiny.

Šťastný věk jí svital nyní jí nesvitá:

V cizím poli kvítek a v stínu nezkvitá!

Když si na to myslím, oko mé pozírá

Na hrob Svatopluka, na prach Slavimíra.

Na ty se zanáše, želem ošedívám,

A když na mou dávnou ríši se podívám:

Dolů hradby slzy mutné mi padají,

Ony mutnou sestru Moravu dělají.

Proto ona teče kalná do Dunaje:

Já padám a se mnou zapadají kraje.

Tam ten vrch mne želí, když mne padat vidí,

Již hle lysým zůstal, — snad jej žel ten sklidí!

I slunečko za tou horu když se skrývá,

Veždy mutným okem na mne se podívá.

Jen synové moji k trýzně nepřichází:

Tak se v světě děje, když štěstí zachází!“

(Ľud. Štúr v „Hronke“ na r. 1837. I.)

9. Žal

(Nápev: „Przy sviotďe, które“)

U proudů valných Dunaje šírého,

U žalné řeky Moravy zpěněné,

Ach tam na rumích hradu Děvínského,

Tam smutí srdce Slováka raněné:

„O vlasti věčná mých praotců slavných,

Ty divadlo hlučné dnů a boju dávných,

Tu ležíš tiše v šírém svém pomezí,

Šíp časů zlostných ve srdci tvém vězí.

Už tvoje věky, už tvé časy zhasly,

Sláva tvá v věčném utichla dřímání,

Synové jenom stíny slávy našli,

Nitra i Děvín v prach se žalně sklání.

Zerzaven dřímá někde meč Mojmíra,

Přílbu Svatopluka skála i rum zvírá,

Jen zde a onde ze zapomenutí

Zpomínka v písni k nebesům se kroutí.“

(J. M. Hurban v „Nitre“ na r. 1842.)

10. Zadůmění u břehu Hrona

Poď, o má harfo, ty mé potěšení

Jediné, jenž mé krotíš hněvy, žale,

Ty v mou vypřáhlou mysl rozvlažení

Při Dunaji si líla i při Sále:

Poď, milá, sednem na břehu si Hrona,

A sluchat budem, jak si on to stoná.

Když v jeho vlnách luna se umývá,

A zrakem vlhkým olšiny prozírá,

Vtehd’ ach, mi blaze, tam neb se usmívá

Na mne dlícího dávná otců víra:

Až srdcem žhoucím chladno blahé táhne,

Slza se příští, — ruka v struny sáhne.

Nuž, poď má harfo, v olšinách těch důmných

Slyš hovor hravý světla luny stínů,

Slyš, zdaž ohlasy kola Vil to šumných,

Vábících muže k plesům víchrovírů?

Neb Rusalky to dráždí snad Vodana?

O ne, již báj to zmizlá slovem pana.

Tam hle již Sitno, k pomstě zle činícím,

Pusté, nekoná soudy spravelnosti;

Na žádné více Vysočiny k čnícím

Trebnicem nejde lid želat milosti:

Pohroním pustým již jen skazky vlají,

A v rumích hradů smutné důmy lkají.

Hrone náš, Hrone, o ty řeko stará,

Ty jsi viděla Mojmírovo rámě,

Tvá někdy vlna pokřestila jará

Temena otců v duchu pravdy chrámě:

Věrný Slováků příteli ty milý,

Na tvých mne ňádrách prvé sny se snily.

Snily se, snily, a ještě se snějí,

Ač jiný předmět, po čem srdce touží;

Vtehdy jen v noci, teď i ve dne chvějí

Se sny mi v mysli, a má ňádra souží:

Žal neb ode všech časů mi zavání,

Z prošlých, z nynějších i z očekávání.

Ai po tvých břehách již tvé plémě visí,

Nad hrobem, předce o nic se nesnáží;

Darmo ho loutna Kollárova křísí,

Ach ona hluchým sluchy neproráží,

Ve mně se svírá, ty přeč klidně spěcháš:

Hrone můj, Hrone, pročže zde mne necháš?

Znáš čas ten, když jsem ve tvých vlnách bystrých

Koupal se chlapec, aneb rybky lovil,

Pak malou dlaní načra sobě čistých

Vod tvých razem vše trudy mé zahojil:

Neznal jsem zašlosť, budoucnosť netušil,

A čelko jasné nikdy nezasmušil.

Znáš potom, jak jsme na tvých břehách volných

V soumraku tichém s Hankou sedávali,

Já lásku zpíval, ona z kvítků polních

Věnečky vila, vlny dolů pluly,

Než zpěvy, věnce, vlny dolů pluly,

Dál a dál pluly a tak zahynuly.

Teď slzy cedím na tvém břehu sedě,

Slzy pohřební rodu slovenského

Tuchnoncím okem do vln hravých hledě,

Ač v nich krásnější studu pannenského

Září se lesknou luny zraky cudné,

Probírám city srdce mého trudné.

Máš zhynout, rode? hoj! co to mnou bleslo! —

A zpěvy tvoje komuže poručíš?

Jiného nemáš nic, v otroctví kleslo

Vše, proto lehce s životem se loučíš:

Hah! slyšíš zpěvy, jenž tví nepřátelé

Co na tvém kaře zpívají veselé?

O harfo, harfo, proč tak, smutně lkaješ?

Ještě Hron teče, žijí děti jeho!

Nech, nech tvé žale, veselým provlaješ

Ty ještě zpěvem mládce Pohronského:

Buď v obět padnem my moci bezbožné;

Tvé náděje jsou věčně nepromožné.

Nuž s Bohem Hrone, spějž jen měkkým proudem,

Zvlaž mysl bratrů, pozdrav pobratence;

Přijde i doba souděna osudem,

Sláva nebo skon pro tvoje milence.

Než hlas můj hyne, harfy znění hynou,

A vlny Hrona plynou jen a plynou.

(K. Kuzmány v „Hronke“ na r. 1838. II.)

11. Bitka za Štefana kráľa

Stála bitka, stála, za Štefana kráľa,

Takej viac nebude, kým svet svetom bude.

Stála bitka, stála, v tej uhorskej zemi,

Bili sa junáci, s pohanmi Slováci;

Bola bitka, bola, výše Ostrihoma,

Červená krv tiekla polovicou Hrona.

Červená krv tiekla k bielemu Dunaju,

Tých kliatych pohanov kresťania rúbajú.

(V. „J. Kollár. Nár. Zpiev.“ II.)

12. Synek Slovenska v zajetí

Vlasti moje, vlasti, tam za vrchy ležíš!

Tam si ty, otče môj, snad i nyní slzíš;

Roníš horké slzy, za synem tvým jedním,

Kdože by neronil nad losem tvým bídným.

Bojoval sem za vlasť, také za národ svůj,

I za vás přátelé i za ťě, otče můj;

Vděčně bych byl zemřel, ale mi nedali,

Ukrutní pohané raděj mne zajali.

Zajali, retězy tuze povázali,

Do turecké země zlým Turkům prodali.

Tam bydlíš národe můj, za dolinami

Daleko, daleko za tými horami. —

Ta Tatra vysoká, tam nad tebou strmí,

Nade mnou pak Balkán se střelami hrmí.

Po Tatrách sem někdy písně si zpívával,

Když sem naše ovce tam tade pásával.

Nyní si v Turecké zemi písně pějem,

Kolkokrát jich začnem, povždy slzy lejem.

Dědina má milá, tam ležíš při Hroně,

V mojí milé vlasti, tam ve jejím loně.

V údolí tichounkém, tam chaloupka bílá

Stojí, v které bydlí má dívka spanilá.

Dědina, dědina, jediná dědina,

Již svého věrného víc neuzříš syna.

Neuzříš, neuzříš, ani já víc tebe,

Polituj se Bože, polituj se z nebe.

Milenko již tvojí víc nevidím tváře,

Sotva více pro mne vyjde jasná záře!

Tatro! již na tebe nebudem zpívávat,

Ani bílé ovce tam tade pásávat!

(V „Slov. Pozorníku“ na r. 1845.)

13. Belehrad

Belehrad, Belehrad, turecké pomezia,

Nejednej mamičky synkovia tam ležia.

Ktorí dorúbaní, ktorí dostrielaní,

ktorí nebožiatka koňmi pošliapaní.

(V „J. Kollár. Nár. Zpiev.“ I.)

14. Belehrad

Belehrad, Belehrad, tá turecká skala,

Nejedna mamička synka oplakala.

Plakala, aj plače, slzy jej padajú,

Na tvrdom kameni jamy prebíjajú.

Oplakáva milá též svojho milého,

Že sa jej nevracia zo sveta širého.

Mati sa ju pýta: čo je ti dcéra má?

Jakú to bolesť máš, že neodpovedáš?

„Ach mamička milá! však ma nič nebolí;

Lež to mi chybuje, že milý nechodí.“

Jaj! skríkla mamička: sedlajte koníčka!

Jdzte pre farára, zomdlieva Anička.

Sedlajte druhého, idzte pre milého,

A on v nej zadrží sám ducha živého.

Bežali, bežali, videli z ďaleka,

Že milý s ostrohou pobodá koníka.

Bežali, bežali zo všetkej svej sily,

S touto novinečkou Aničku kriesili:

Anička, srdečko, povstaň hore z lože,

Už ten lekár ide, ktorý ti pomôže.

„Vždycky mi noviny za novinami šly,

Že môjho milého na vojne zabili.

Ale včul mi prišla novinečka istá,

že môj milý ide od Nového Mesta.“

15. Žal nad Slovenskem

V rumech Slovensko, žáden ho nekvílí,

Osirelá vlasti hyneš každou chvíli.

Máť nám zemírá ode smutku strasti;

Kdeže tě nájdeme, drahá, milá vlasti?

„Od toho času, co jsem opustená,

Lkala jsem sama, teď již umorená.

Nárekem zcházím, nevolné siroty,

Plačte nade mnou a na své trampoty.

Nad smutkem zešlou saďte jivu smutnou,

Jej šum nech přednáší mou třízeň loutnou:

Nebo nebude jiný ji sláviti,

Mati nemá v svojich synech zemou hniti.

Milé moje děti s Bohem ve svornosti

Sami jste, mať vám skoro zloží kosti,

Před hrobem je to posledné žehnání,

V hrobě umlkne matkino volání!“

V rumech Slovensko, žáden ho nekvílí,

Osirelú vlast plačme bratři milí:

Ona nám zemírá od žalu, od strasti,

Nikde nám mati, nikde druhá vlasti!

16. Rozželení

(Nápev: „V šírom poli holubička.“)

Časy, časy, časy dávné,

Doby rodu nášho slávné!

Ach kamže ste se poděly?

Kam pryč od nas odletely?

Bože, Bože! vy Slávové,

Slávnych praotců synové!

Zdaž vás slza nezaleje

Od Nitry když větřík věje?

Děvín, Nitra v rumích leží

A čas neustále běží,

Nitra v slzách zatopená,

Tatra v smútku oblečená.

Nitra, Děvín, Tatro smutná,

Slávská ještě zněje loutna,

Dost už smútku, vyjasnite

Čela, Slávům věnce vite.

(V „Slov. Pozorníku“ na r. 1851.)

17. Bolo — bude

(Nápev: „Mladosť moja, mladosť.“)

Veje vetrík, veje, od Tatry k Dunaju:

Smutne hlasy idú po slovenskom kraju.

Po slovenskom kraju také idú hlasy:

Že sa pominuly tie slovenské časy: —

Časy naše, časy, časy našej slávy,

Keď nad Nitrou vialy slovenské zástavy.

Hoj Nitro, zlatý trón kráľa Svatopluka,

Čo raz naň pomyslím srdce vo mne puká. —

Boli sme my, boli, medzi národami,

Ako ten náš Kriváň nad tými Tatrami.

Bol ten náš kraj v kvete, ale ten kvet svadol:

Dobrú noc, Slováci, váš deň už zapadol.

A čo aj zapadol, veď on zase svitne,

Ten náš slovenský kraj v nový kvet vykvitne.

Hore sa Slováci, hore sa! — a Boh dá,

Bude Slovák ešte, čím býval inohdá.

Stojí, ešte stojí Kriváň nad Tatrami:

Bude Slovák čím bol medzi národami.

(Ch. v „Sokole“ z r. 1861.)

18. Maďaromania

Nad Tatrou sa nebe kalí,

Kalí mrakmi hromovými,

Mutne sa Váh i Hron valí

Medzi brehami žialnymi.

Váh i Hron Slovensko rosí,

Slováci doň slzy ronia,

Matka Tatra smútok nosí,

Jej rodu do hrobu zvonia.

Hrob ten pre nás ruka čierna

V tu svätú zem vykopala,

Ktorej krv slovenská verná

Neraz v obeť už sa liala.

Nesmuť Tatro, milá mati,

Zlož zo seba šat ten tmavý,

Bude rod tvoj okrývati

Krídlom svojím vták dvojhlavý.

Pod ním kraj náš sa osvieži

A vykvitne kvetom novým,

Čisto Váh i Hron pobeží

Spevným polom Slovákovým.

Koniec ukážky