Henning Mankell

Muž, ktorý sa usmieval

Tiráž

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Mannen som log © by Henning Mankell, 1994
Published by agreement with Leopard Förlag, Stockholm
and Leonhardt & Høier Literary Agency, Copenhagen
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2013
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Translation © Jozef Zelizňák, 2013
Cover © Marenčin Media, 2013
Design © Marta Blehová, 2013
Jazyková úprava Katarína Jusková
367. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-245-1 (brož.)
ISBN 978-80-8114-246-8 (ePub)

... desivá nie je nemorálnosť veľkých mužov,

ale fakt, že nemorálnosť často vedie k veľkosti

DE TOCQUEVILLE

1

Hmla.

Pripomínala mu zakrádajúceho sa dravca.

Nikdy si na ňu nezvyknem, uvedomil si. Hoci som celý život prežil v južnom Švédsku, kde je hmla človeku každodenným spoločníkom.

Jedenásteho októbra, deväť hodín večer.

Hmla prichádzajúca od mora ďalej hustla. Vracal sa do Ystadu a práve minul zvlnenú krajinu Brösarps Backar, keď vbehol do nepriesvitnej bieloby.

Okamžite sa ho zmocnila hrôza.

Bojím sa hmly. Pritom by som sa mal báť muža, ktorého som práve navštívil v jeho zámku. Priateľského muža so spoločníkmi, ktorí vždy diskrétne ustúpia a tváre si ukryjú v tieni, no aj tak naháňajú hrôzu. Mal by som myslieť naňho a na to, čo skrýva za svojím priateľským úsmevom a bezúhonnosťou občana s nepoškvrnenou povesťou. Toho muža by som sa mal báť. A nie hmly prichádzajúcej od mora. Veď už viem, že neváha zabiť ľudí, ktorí sa mu postavia do cesty.

Zapol stierače, aby zotreli vlhkosť z čelného skla. Nerád šoféroval potme. V odraze reflektorov na vozovke ťažko rozoznával zajace prebehujúce cez cestu.

Len raz, na jar pred tridsiatimi rokmi, prešiel zajaca. Smeroval vtedy do Tomelilly. Ešte si spomínal, ako nohou zúfalo dupal na brzdový pedál, potom mäkký úder na plech. Zastal a vystúpil z auta. Zajac ležal na ceste a zúfalo hrabal vo vzduchu zadnými labkami. Inak bol meravý, nehybne ho sledoval. Prinútil sa pohľadať kameň pri ceste, odvrátil tvár a jedným úderom rozbil zajacovi hlavu na kašu. Potom rýchlo naskočil do auta. Ani sa neobzrel.

Nikdy nezabudol na pohľad zvieraťa a kopajúce labky. Nikdy sa s tým celkom nevyrovnal. Spomienka na zajaca sa mu neprestajne vracala a vždy ho zastihla nepripraveného.

Pokúsil sa zahnať zlé myšlienky.

Tridsať rokov mŕtvy zajac môže človeka prenasledovať, ale neublíži mu. Mám dosť problémov s ľuďmi, ktorí žijú.

Uvedomil si, že vrhá pohľad do spätného zrkadla častejšie, ako by mal.

Bojím sa. Až teraz chápem, že som na úteku. Utekám pred všetkým, čo sa skrýva za múrmi Farnholmského zámku. Už vedia, že viem. Ale koľko? Dosť, aby sa obávali, že poruším sľub mlčanlivosti, ktorý som zložil ako čerstvý advokát? V dávnej dobe, keď sľub ešte znamenal posvätný záväzok. Boja sa svedomia starého advokáta?

V spätnom zrkadle bola tma. Nikto ho neprenasledoval hmlou. O hodinu je v Ystade.

Pri tej myšlienke pookrial. Takže mu nie sú v pätách. Zajtra sa rozhodne, čo urobí. Porozpráva sa so synom, s ktorým vedú advokátsku kanceláriu. Život ho naučil, že vždy existuje riešenie, a aj teraz ho nájde.

Zapol rádio. Mužský hlas ho informoval o najnovších výsledkoch výskumu na poli genetiky. Slová mu prechádzali mozgom, no nezastavili sa. Pozrel na hodinky. Čoskoro bude pol desiatej. V spätnom zrkadle je stále tma. Hmla ešte zhustla. Opatrne pridal plyn. Každým kilometrom, ktorým sa vzďaľoval od Farnholmu, sa upokojoval. Možno si robil zbytočné obavy.

Prinútil sa uvažovať triezvo.

Ako sa to začalo? Bežný telefonát, odkaz na pracovnom stole s prosbou o kontaktovanie muža za účelom naliehavej analýzy obchodnej zmluvy. Meno mu nič nehovorilo. Aj tak zavolal, malá advokátska kancelária v bezvýznamnom švédskom meste si nemôže dovoliť odbíjať klientov. Ešte si pamätal ten hlas v telefóne, spevavý dialekt, no zároveň rozhodný tón človeka, ktorý si uvedomuje hodnotu každej minúty. Oznámil mu, čo potrebuje: pripraviť komplikovanú transakciu medzi dopravcom zaregistrovaným na Korzike a firmou zabezpečujúcou transport betónu do Saudskej Arábie, kde jeho firma pôsobí ako agent firmy Skanska. Medzi riadkami spomenul obrovskú mešitu, ktorú majú stavať v meste Chámis Mušajt. Alebo to bola univerzita v Jeddahu?

O niekoľko dní sa stretli v hoteli Continental. Prišiel včas, reštaurácia ešte neprijímala obedových hostí, sadol si k rohovému stolu, aby ho videl prichádzať. Okrem neho bol v podniku len juhoslovanský čašník, zachmúrene hľadel z veľkých okien. Polovica januára, od Baltického mora fúkal silný vietor, čoskoro malo začať snežiť. Do reštaurácie vstúpil opálený chlap v tmavomodrom obleku. Nemohol mať viac než päťdesiat. Nehodil sa ani do januárového počasia, ani do Ystadu. Cudzinec s úsmevom, čo neladil s jeho opálenou tvárou.

Prvá spomienka na muža z Farnholmu, ktorý akoby ani nepatril do tohto sveta a predstavoval samostatný vesmír. Jeho centrum tvoril úsmev človeka v modrom obleku ušitom na mieru, okolo úsmevu krúžili jeho tiene naháňajúce strach ako planéty bez života.

Jeho tiene tam boli už vtedy. Nespomínal si, že by sa predstavili. Obaja muži si sadli k stolíku opodiaľ, a keď sa stretnutie skončilo, nehlučne vstali.

Staré zlaté časy, vzdychol si smutne. Bol som taký hlúpy, že som uveril, že skutočne existujú. Advokátov svet nesmie ochromiť ilúzia blížiaceho sa raja, aspoň nie tu na zemi. Po polroku sa opálený muž staral o polovicu obratu advokátskej kancelárie, po roku sa celkový obrat zdvojnásobil. Platby prichádzali načas, ani raz mu nemusel posielať upomienku. Zrazu mali dosť peňazí na zrenovovanie domu, kde mali kanceláriu. Všetky transakcie boli zložité a nejasné, no v medziach zákonov. Muž z Farnholmského zámku riadil svoje obchody zo všetkých kútov sveta, zo zdanlivo náhodne vybraných miest. Starý advokát zrazu prijímal faxy alebo telefonáty z miest, ktoré ani nevedel nájsť na glóbuse postavenom vedľa koženej pohovky v miestnosti pre hostí. Všetko však bolo legálne, hoci ťažko uchopiteľné a ešte ťažšie vysvetliteľné.

Ešte si pamätá, ako už uvažoval o novej dobe. Takto teda vyzerá. A ako advokát môžem len ďakovať osudu, že muž z Farnholmu v telefónnom zozname našiel práve moje meno.

Z myšlienok ho vytrhlo prudké svetlo. Na okamih by uveril, že si ho len namýšľal. Potom objavil v spätnom zrkadle reflektory auta.

Prikradli sa k nemu, už boli celkom blízko.

Opäť ho ovládol náhly strach. Idú teda po ňom. Boja sa, že poruší advokátsky sľub a začne hovoriť.

V prvej chvíli mu napadlo, že dupne na plyn a ujde im bielou hmlou. Pod košeľou mu už vystúpili kvapky potu. Svetlá boli celkom blízko.

Vražedné tiene, povedal si v duchu. Neujdem im, nikto im neujde.

Auto ho predbehlo. Za volantom zbadal tvár sivého starca. Červené svetlá o chvíľu zmizli v hmle.

Z vrecka saka si vytiahol vreckovku a osušil si tvár aj krk.

O chvíľu som doma, povedal si v duchu. Nič sa nestane. Pani Dunérová vlastnoručne zapísala do kalendára na mojom stole, že idem do Farnholmu. Nikto, ani len on nevyšle svoje tiene, aby zabili starého advokáta na ceste domov. Riskoval by priveľa.

Až po dvoch rokoch si prvýkrát uvedomil, že niečo nie je v poriadku. Išlo o bezvýznamnú úlohu, analýza zmluvy, do ktorej bola zapojená švédska obchodná komora ako garant veľkej pôžičky. Rezervné súčiastky do turbín pre Poľsko, kombajny do Československa. Zanedbateľný detail, zopár chybných čísiel. Najprv si myslel, že ide o preklep, ktosi len prehodil dva výsledky. Vrátil sa však k východiskovému bodu a pochopil, že nejde o náhodu, urobili to vedome. Nič nechýbalo, všetko bolo správne, no výsledok bol odstrašujúci. V ten neskorý večer pochopil, že prišiel na stopu zločinu. Najprv tomu nechcel uveriť. Iné vysvetlenie však nenachádzal. Až keď za úsvitu kráčal domov mestom, niekde pri Hlavnom námestí dospel k definitívnemu záveru, že muž z Farnholmského zámku spáchal zločin. Hrubá sprenevera voči švédskej obchodnej komore, rozsiahly daňový podvod, celá séria falšovaných úradných listín.

Od toho dňa v každom dokumente z Farnholmského zámku hľadal temné miesta. A nachádzal ich, nie vždy, ale veľmi často. Postupne pochopil rozsah trestnej činnosti. Do poslednej chvíle však neveril vlastným očiam.

Aj tak nereagoval. So svojím objavom sa nezdôveril ani vlastnému synovi.

Bolo to preto, že kdesi v hĺbke duše neveril, že to je pravda a nikto iný, ani daňoví kontrolóri by nič nezistili?

Odhalil neexistujúce tajomstvo?

Alebo bolo už vtedy neskoro? Lebo muž z Farnholmského zámku sa stal dominantným klientom celej advokátskej kancelárie.

Hmla ďalej zhustla. Veril, že s príchodom do Ystadu sa rozplynie.

Už vedel, že ďalej pokračovať nemôže. Muž z Farnholmu má na rukách krv.

Potrebuje sa porozprávať so synom. Hoci spravodlivosť nahlodávajú a vytráca sa každým dňom, ešte vo Švédsku existuje. Spôsob, akým vedome prehliadal zločin, je len súčasťou rozkladného procesu. Fakt, že tak dlho zatváral oči, neospravedlní jeho opätovné mlčanie.

Nikdy by nenašiel odvahu spáchať samovraždu.

Dupol na brzdu.

Vo svetle reflektorov čosi zahliadol. Najprv si myslel, že to bol zajac. No teraz videl, že v hmle na ceste niečo stojí.

Zastal a prepol na diaľkové svetlá.

Uprostred cesty stála jednoduchá drevená stolička. A na nej sedela bábka v ľudskej veľkosti. S bielou tvárou.

Mohol to byť aj človek, ktorý sa podobá na bábku.

Srdce sa mu v hrudi rozbúchalo ako šialené.

Vo svetle reflektorov sa prevaľovala hmla.

Nemohol stoličku s bábkou ignorovať. Ani vlastný ochromujúci strach. Opäť sa pozrel do spätného zrkadla. Tma. Opatrne sa pohol k stoličke, zastal zo desať metrov od nej.

Bábka vyzerala ako človek. Nebol to strašiak do poľa.

Pripravili ju pre mňa.

Roztrasenou rukou vypol rádio a nastražil uši. Absolútne ticho. Do poslednej chvíle váhal.

Neváhal kvôli stoličke ani kvôli strašidelnej bábke. Bolo to čosi v pozadí, čo nevidel, čo si zrejme len namýšľal.

Bojím sa. Strach mi bráni pokojne myslieť.

Napokon si predsa odopol bezpečnostný pás a otvoril dvere. Prekvapil ho závan studeného vlhkého vetra.

Vystúpil z auta s pohľadom upretým na stoličku s bábkou vo svetle reflektorov. Jeho poslednou myšlienkou bolo, že výjav mu pripomína divadelnú scénu, na ktorú čoskoro vystúpi herec.

Potom začul za sebou zvuky.

Neobrátil sa.

Úder ho zasiahol do zátylka.

Zomrel skôr, ako stihol dopadnúť na vlhký asfalt.

Hmla bola už celkom hustá.

O sedem minút bude desať hodín.