(ukážka)

epub copyright © 2013 by iAdverti

epub producer © 2013 iAdverti

All rights reserved.

www.iadverti.com

Katarína Tekeľová

NeDokonalý plán

© Katarína Tekeľová, 2013

Cover © Šárka Brezányová, 2013

Slovak edition © Artis Omnis, 2013

Vydavateľstvo Artis Omnis, s.r.o., Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina

www.artisomnis.sk

13. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

Redakčná a jazyková úprava: Andrea Harmanová, Ivana Horecká

Foto na obálke: Šárka Brezányová

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-89341-77-1

1.

Zuza treskla dverami, až skoro vyleteli z pántov. Bola taká nasrdená, že nemať na nohách nové lodičky, s chuťou by si kopla do najbližšieho odpadkového koša. Vyzeralo by to asi dosť komicky. Predsa len, vysoké topánky, sexi kostýmček a účes, akoby práve vyšla z kaderníckeho salónu, a to všetko v kombinácii s kontajnerom. Ale uľavilo by sa jej. Rýchlymi krokmi prešla ulicu a zamierila do svojej obľúbenej kaviarne. Sadla si k nenápadnému stolu vzadu a zapálila si cigaretu.

„Kávu!“ objednala si poriadneho turka a ani sa na čašníka nepozrela. Nemala chuti ani za necht na malíčku, naviac, jeho piskľavý hlas jej ani najmenej nestál za očný kontakt. A tak nemo zízala von oknom a nervózne pohupovala preloženou nohou.

V hlave ju už od rána mátalo to stretnutie. Mala sa stretnúť s mamou. Zuza ju mala svojím spôsobom rada, ale naozaj iba svojím spôsobom. Možno by sa na to stretnutie aj trochu lepšie naladila, no odchod z kancelárie nebol práve ideálny a kolegyne, alebo, ak chcete, podľa Zuzy sliepky, mali zase milión zbytočných otázok, na ktoré nemala čas a vlastne ani chuť odpovedať.

„Ahoj, Zuzanka!“ vošla do kaviarne menšia žena v slušivom klobúku, a hoci bola už takmer pri stole, mávala na Zuzu jedna radosť.

„Bože, mami! Nehovor mi Zuzanka a nepútaj pozornosť. Sadni si. Čo si dáš?“ vychrlila Zuza a nečakajúc na odpoveď, jej pohybom ruky objednala kávu.

„Zuzanka, nerob si starosti. Ako sa máš? Prečo sa neusmievaš? Tak ti to zachmúrenej nepristane. Už zase fajčíš?“ spustila mama a ani nevedela ako, Zuzu úplne dorazila. Ono sa jej to nechtiac podarí takmer vždy, no dnes urobila rýchlostný rekord. Pôvodne plánovaná matko-dcérska hodinka skončila predčasne, o trištvrte hodinu skôr. Zuza trielila ešte viac nasrdená naspäť do práce a mama rozčarovaná domov do prázdneho bytu.

Otca už Zuza nemala. Zomrel dávno, na infarkt. Aj Zuza raz zomrie na infarkt, ako sama s obľubou hovorí. Nikdy ju nebolo ťažké vytočiť. Stačilo pár neprofesionálnych otázok, prípadne aj profesionálnych, no v nesprávnom čase a jej hladina adrenalínu bola zaraz vo výške čínskeho mrakodrapu. A keď nebol na blízku nikto, kto by jej s vytočením pomohol, vystačila si aj sama. Bola taký samovytáčací typ. Niečo si zmyslela, potom to pokazila a naštvala sa sama na seba. Poriadne si ponadávala a bolo.

Pekný deň za ňou.

Keď dorazila do kancelárie, vládlo tam hrobové ticho. Každý si robil svoje, teda, aspoň sa tváril. Zuze to vyhovovalo, nemusela sa s nikým vybavovať, sadla si k svojmu stolu a konečne dokončila to, čo odkladala. V návale pozitívnej energie z dobre vykonanej práce zavolala mame a ospravedlnila sa za nevydarené stretnutie. Zuza sa nerada ospravedlňovala a ani tentoraz to nemyslela stopercentne úprimne, no mama bude aspoň lepšie spať a to bol cieľ.

Večery nemala sebavedomá tridsiatnička rada. Vtedy na ňu prichádzala akási nostalgia a tú z duše nenávidela. Niekedy ju totiž nútila robiť veci, za ktoré by sa potom na druhý deň najradšej nakopala do zadku. Napríklad naposledy, v slabej večernej chvíľke, po treťom pohári kvalitného červeného zavolala len tak bývalému, a keďže pozvanie na návštevu neodmietol, vyspala sa s ním. Len tak. Ráno ušla z bytu, akoby ani nebola vo svojom. Celý deň bola ako na ihlách, no pred sliepkami, samozrejme, nedala najavo nič, lebo to by spustilo lavínu otázok čo, prečo, kto a podobne. V konečnom dôsledku by si musela priznať chybu a ukázať, že i ona má svoju slabinu, a to takú ešte nehrali.

Zvoní telefón. Na displeji bliká Denis. Onen bývalý. Zuza váha, či zdvihnúť. Asi radšej zdvihne, lebo potom by zo slušnosti musela volať späť. Čo by bolo podľa nej ponižujúce. Totiž, záchvat nostalgie mala aj včera. A ako na potvoru, zase zavolala. A ako na potvoru, zase to skončilo ako vždy.

„Áno?“

„Len som ti chcel povedať, že ti zabuchnem dvere a kľúč hodím do schránky. Najedol som sa, sorry, už som nestíhal inak pred odletom. A vlastne, ani to som ti nestihol povedať. Nabudúce. Maj sa.“

„A...počkaj...pred odletom? Halooo!“

Pi-pi-pi-pi... Zložil. To ste mali vidieť tú sopku!

„Kľúč hodím do schránky! Najedol som sa! Pred odletom! Nestihol som! Maj sa! Kretéééén jeden!“ soptila Zuza na celý office. Behala ako lev v klietke z miesta na miesto a červeň v jej tvári pripomínala farbu Sauvignonu, ktorý pili včera. Žiadne lichôtky, žiadne bola si úžasná. Nič. Suché konštatovanie a ... maj sa.

Na toto zvyknutá nebola. Muži ju vždy obletovali, obdivovali a ona ich rada nechávala so zdvihnutým kútikom úst v neistote. Pohrávala sa s nimi ako mačka s myšami, a keď ju prestali baviť, odhodila ich. Jediný vážny vzťah mala práve s Denisom. Ťahali to spolu dva roky a potom sa obaja zľakli prílišnej vážnosti. A tak sa z nich stali kamaráti s občasnou výpomocou počas Zuziných nostalgických večerov.

„Zuzana, všetko v poriadku?“ vyšiel s vyvalenými očami z kancelárie jej šéf, inak Denisov dobrý kamarát.

„Ale...“ mávla rukou a išla sa vyzúriť na wcko, mimo zvedavých pohľadov svojich kolegýň. Pred zrkadlom si nacvičovala, ako by Denisovi vmietla do tváre, že je len obyčajný úbožiak, a ako by bola zase tá, ktorá má navrch. Tentokrát však očividne nemala. Letmo si prepudrovala tvár, pery prešla voňavým leskom a napravila pramene vlasov padajúcich na plecia. Nádych, výraz tváre číslo dvadsaťtri a ide sa.

„Nevidela si včera Dena?“ obrátil sa na Zuzu Timur, ktorý zatiaľ nestihol zaliezť do svojej pracovne. Kým bola na záchode, s kolegyňami rozoberali pravdepodobný dôvod jej výbuchu.

„Nie. Mala som?“ opýtala sa Zuza sucho a ani sa na neho nepozrela. Nemusela. Dobre vedela, ako sa na ňu díva. Bolo mu jasné, že klame.

„Nevedel som sa mu včera dovolať. Ja len preto.“

Ahá, tak to boli tie štyri nekonečné vyzváňania. Prvé, keď sa k sexu ešte len schyľovalo. Potom druhé, netrpezlivé, keď si Zuza vychutnávala sladkú predohru v Denovom podaní. No a tie zvyšné už vnímala len tak naoko, keďže sex s Denisom patril k najlepším veciam v jej živote.

„Dnes letí do Paríža, vieš?“ bez prípravy strelil do

Zuzinej duše a neodpustil si ani blbý úškľabok.

„Neviem,“ odsekla, „mala by som?“

„Bože, Zuza, nebuď taká netýkavka. Každý tu vie, že spolu stále spávate, a čo. Sa z toho máme posrať? Akoby si nemohla povedať: áno, bol u mňa, dnes letí do Paríža a vráti sa o mesiac. Bodka.“

Zuzu Timurove slová prefackali z každej strany. Povedať ich nemohla. Teda to, že bol včera u nej, to áno, ale o Paríži nevedela ani mäkké f. Ona, ktorá má vždy prehľad a všetko pod kontrolou. Teraz bol niekto o krok pred ňou.

Keď sa pristihla, ako sa pomaly, ale isto podvoľuje niečomu, čo sa zjavne podobá na sebaľútosť, zaťala zuby, vystrela chrbát, vzala si kabelku a bez slova zmizla v šere chodby.

Ešte hodnú chvíľu sa motala po poloprázdnych uliciach. Potichu pozorovala, ako sa jej na špičku pravej lakovky chytá prach a po každých dvadsiatich krokoch si ho zotrela vlhčenou vreckovkou.

Čo sa topánok týka, Zuza bola úplný maniak. Ženské, mužské, letné, zimné − všetky modely mala odsledované, vedela o každučkej novinke či najvydarenejšej kolekcii. No, povedzme si otvorene, keďže nemala po práci nič iné na robote, tak nech sa páči.

V kancelárii jej kolegyne večne hľadeli pod stôl a s padnutými sánkami obzerali každý nový model, až ich raz Zuza nazvala lesbami, keď jej tak pozerajú na nohy. A mala pokoj. Teda, relatívny. Lebo odvtedy hľadeli tak, aby si to nevšimla.

„Ty sa z tých topánok raz zblázniš,“ hovorievala jej mama. „Len aby ťa vždy zaviedli iba na dobré miesta, Zuzanka moja.“

Tým Zuzu v duchu tak vytáčala, že sa nezmohla na iné ako: „Do kostola určite nie, ja len na tie najlepšie a vyberané miesta, mama. Neboj sa!“ prevrátila večne očami a utrúsila niečo o maminých klopkačkách a zimných babkovských papučiach vpredu na zips.

Mama sa potom vždy stiahla a bolo po debate. Pohoda ako šľak. Ostatne, ako vždy.

2.

Vonku lialo ako z krhly. Vytrvalý dážď neúnavne bubnoval na okenné tabule a na parapetu. Zuza už nespala, ale oči mala ešte zatvorené. Zbožňovala takéto rána, keď nemusela skoro vstávať a za asistencie zvuku dažďových kvapiek sa mohla ponoriť do voňavých perín a pridať si ešte hodinku výdatného, nikým a ničím nerušeného spánku. Po nekonečnom naťahovaní a vystieraní si konečne obula veľké plyšové myši a prešuchtala sa pod sprchu.

Zuza mala krásnu postavu. Dlhé štíhle nohy bez jedinej známky celulitídy, ploché brucho, pevné prsia a zadok akurát do ruky. Sen každej ženy. A každého muža. Rada a často sa na seba pozerala. Postavila sa pred obrovské zrkadlo, ktoré mala v predsieni a otáčala sa zo všetkých strán, aby nezabudla ani na ten najposlednejší kúsok. Preto, aby o svoju figúru, mimochodom, zdedenú, neprišla, netúžila ani po deťoch. Nevedela a ani si nechcela predstaviť, že by jej mali zhrubnúť nohy a ovisnúť prsia... Nikdy! Zaťala sa ešte na strednej a zatiaľ ju to držalo.

Dnes mala pred sebou voľný deň a stále nevedela, čo s ním. Pokušenie ísť sa pozrieť do nákupného centra by aj tak skončilo kúpou nových topánok, a tak túto možnosť radšej zavrhla. Jej skriňa na topánky sa už totiž nemala ako zväčšiť, dvadsaťštyri párov je dvadsaťštyri párov. Za mesiac si dokáže kúpiť aj dva páry. No ale čo, keď na ňu žmurkajú z výkladu a volajú na ňu, aby ich tam nenechávala také osamotené?! Týmto si nečakaný nákup vždy s potmehútskym úsmevom ospravedlní a hrdo si domov nesie krásnu škatuľu s ešte krajším obsahom.

Z premýšľania ju vytrhol zvuk telefónu. Lea. Bože, Zuza na ňu úplne zabudla! O jedenástej sa mali stretnúť v posilňovni. Jedenásť desať. No, asi nestíha...

„Leuška moja zlatá, už letím, len si zhrabnem pár vecí,“ fučí Zuza do telefónu behajúc po byte a zháňajúc tričko, legíny, tenisky... „Už sa iba očešem a vyrážam!“

To je ešte tak na pätnásť minút, keďže len pred chvíľou si užívala horúcu sprchu, a to bude sakra rýchla. Ďalších pätnásť, kým sa dostane cez mesto k posilňovni, a ak si pol hodinku zacvičia, bude dobre.

„No, kde si?!?!“ gáni na funiacu Zuzu trochu naštvaná Lea a ťuká prstom po ciferníku značkových hodiniek.

„Och, nestíham, nestíham... Koľko ešte máme? Oplatí sa?“ klipká Zuza narýchlo namaľovanými mihalnicami, čo stihla na semafore, kým svietila červená. Nečakala na odpoveď, schytila Leu za ruku a odtiahla ju k malému baru s čerstvými šťavami.

Ani jedna z nich nechodila do posilňovne kvôli cvičeniu. Lepšie povedané, kvôli cvičeniu, ktoré by im malo niečo pozitívne urobiť s postavou. Ani jedna to totiž nepotrebovala. A tak tam obyčajne chodili obzerať cvičiace kúsky opačného pohlavia.

„Veľkú mrkvovú, dvakrát! A pre moju najlepšiu kamošku aj s ozdobou!“ usmiala sa, naklonila hlavu mierne nabok a bolo po hneve.

Zuza a Lea sú ako sestry. Kamarátia sa odmalička, volajú si aj päťkrát za deň a trávia spolu takmer všetok voľný čas. Kedysi stačilo, že prešli cez chodbu, hoci i v župane, a už trkotali na balkóne a vyloženými nohami pútali pozornosť okoloidúcich. Lea sa však odsťahovala z rodičovského bytu a kúpila si krásny apartmán na druhej strane mesta. Je to síce trochu od ruky, ale keď má Zuza doma všetkého po krk, zbalí si pár vecí a utečie si tam vyvetrať hlavu. Na terase s krásnym výhľadom a vo vetre sa vlniacimi tujkami ležia na pohodlných ležadlách, chichúňajú sa a popíjajú čokoľvek dobré a chladené. Dnes si chceli ísť zacvičiť, no, akosi nevydalo. Neriešia. Teda, Zuza nie a Lea už tiež rezignovala.

„Tak čo máš od včera nové?“ smeje sa jedna druhej, lebo o všetkom už vedia. O stretnutí s mamou a výstupe v kancelárii si povedali do telefónu, na Denisa a jeho náhly odchod ponadávali tiež a o Timurovi Zuza radšej nezačínala, lebo naposledy to vyzeralo, akoby si s Leou padli do oka, a to by prišla o najlepšiu kamošku. Čo by potom robila?

„Ako sa má Timur?“ opýtala sa Lea priamo. Tak predsa! Hm. Zuze hneď napadlo, že jej ho musí sprotiviť, ale v tej rýchlosti na nič prevratné neprišla. A veď vlastne, ako sa dá znechutiť mladý, pohľadný a úspešný muž s túžbou mať pokojný život a veľkú rodinu? Znie to ako trápny hrdina z lacnej telenovely, ale je to tak. Timur sa v tomto úplne vynímal a vytŕčal z radu ostatných, sexu a zábavychtivých sukničkárov, ktorí menia auto častejšie ako slipy a v hlave majú, takpovediac, ako v tých mesiac nemenených slipoch. Vyrástol v skromných pomeroch a rodičia sa mu odmalička snažili vštepovať, že ak chce niekedy niečo v živote dostať, musí veľa dať. A že peniaze sú síce potrebné, ale nie sú všetko.

„Čo by si chcela vedieť? Asi sa má dobre. A...nepýtal sa na teba,“ vytušila Zuza Leinu ďalšiu otázku. Chvíľu si užívala jej sklesnutý pohľad, ale iba chvíľu.

„Ty ho vážne chceš?“ spýtala sa zvedavo a bez okolkov.

Lea pokrčila plecami. Naozajstný vážny vzťah ešte nemala. Na zopár blbcov už natrafila, to je pravda, ale každý buď zmizol rýchlejšie ako prišiel, alebo bol ženatý, alebo chcel len bohapustý sex, ktorým si chcel vykompenzovať nízke sebavedomie a nezvratne doznievajúcu schopnosť úspešne pretiahnuť peknú babu. Timur bol pre ňu dlho tabu. Ani vlastne nevedela prečo, no na poslednom večierku ich Zuza chvíľu nechala osamote a, ako si tak všimla, mali si čo povedať.

„Ja neviem. Pripadá mi to príliš ideálne na to, aby to bola pravda,“ stiahla Lea pery tesne k sebe a vzdychla si. Zuzu to veľmi netešilo. Tušila, že Lea je v tom až po uši, no robila sa akoby nič. Došlo jej, že ak by sa títo dvaja dali dokopy, bude na vedľajšej koľaji. Už nebude mať Leu na každú chvíľku len pre seba, už jej nebude môcť volať hoci aj o polnoci, aby si pokvákali o totálnych blbostiach a vytiahnuť ju von, kedy sa jej zachce. Vedela, že raz to príde, no tento čas jej neprišiel ani trochu vhod. Denis ju sklamal, robota začínala trochu nudiť, a prísť ešte aj o najlepšiu kamošku... Smrtiaca kombinácia!

„Síce ma naposledy trochu naštval − veď vieš, kvôli Denisovi − ale inak je fajn.“

„Uvidíme, ako to všetko vypáli,“ skonštatovali zhodne. Jedna s nádejou, že dobre, druhá opačne.

A vypálilo.

Lea začala chodiť častejšie za Zuzou do práce, častejšie si s Timom rovno odtiaľ vyšli na kávu a po mesiaci náhleho menenia plánov a pracovných stretnutí v trojici to Zuza vzdala. Cítila sa oklamaná a vynechaná. S Leou si volali len sporadicky, hoci neprijatých hovorov mala od nej neúrekom. Nechcelo sa jej dookola počúvať o tom, aký je Timur úžasný, akú krásnu kyticu tulipánov jej dnes kúpil a kam idú tento či budúci víkend. Navyše mala každý deň na očiach svojho rozjareného šéfa, ktorý obalený v ružových mrákotách doslova pretancoval okolo všetkých stolov, kým sa so všetkovysvetľujúcim úsmevom zatvoril vo svojej kancelárii.

Zuze bolo na grc. Ani tak nie z náhleho pretlaku romantiky, ako z toho, že ona niečo také už neprežívala poriadne dlho. Ale priznať si, že by to aspoň trochu chcela, to ťažko. A tak si vzťah ich dvoch pre seba vykreslila ako trápne pubertiacke niečo, čo sa jej nikdy stať nemôže.

„Bože, zatvor sa tam kdesi, nech tu nemáme sladko,“ vrčala naňho bez príčiny a gánila, čo to dalo.

„Zuza, a čože si dnes taká milá?“ provokoval ju Timur so širokým úsmevom. Vedel, že nepotrvá dlho a chytí sa na návnadu.

„Strč si tie tvoje milé reči niekam! Dnes ma nevytočíš, len si tú svoju eufóriu nechaj láskavo pre seba a neotravuj ňou okolie!“

„Zuzanka, ale ja ťa nemusím vytáčať. Však ty už vytočená si, stačí pozrieť a vidím. Zajtra prinesiem kvietok aj tebe, nech si aspoň trošičku usmievavá. Dobre?“ hlesol Timur a chlapčensky na ňu žmurkol.

„Choď do riti aj s tvojím kvietkom! Opováž sa!“ jej hlas naberal na intenzite a adrenalín na výške. Demonštratívne sa otočila chrbtom, chvíľu sa tvárila, že niečo dôležité robí a potom s výrazom bohyne odišla.

„Zuza, neprežívaj to tak, prosím ťa,“ podpichla ju ešte pri dverách kolegyňa. No keď videla Zuzin výraz tváre à la smrtiaca zbraň 4, vzdala to.

Za posledné mesiace sa cítila strašne sama. Väčšinu

času bola nasratá ako brigadír, a tak o jej spoločnosť ani nikto nestál. Sem-tam v svetlej chvíľke zašla do obchoďáku a kúpila si nové topánky. Kedysi zakaždým chodievala za Leou pochváliť sa novým úlovkom. Tento rituál bol ale nenávratne preč, a tak ju aj chuť na nové a nové kúsky pomaly prechádzala. Pre ňu trpká novinka s príchuťou spomienok, pre skriňu na topánky obrovské vykúpenie.

Skúšala si zakázať pocit, že jej chýba všetko to, čo bolo ešte prednedávnom každodennou realitou. Pokazilo sa,čo sa dalo. Teda, aspoň z jej uhla pohľadu. Podľa ostatných to boli tie najpozitívnejšie zmeny, aké mohli nastať.

Denis sa neozval už tri týždne. Dovtedy vedel zavolať aspoň raz, dvakrát do týždňa alebo aspoň poslať smsku. Nie že by mu Zuza hneď dvíhala a vešala na nos, že by sa mohol ozvať aj častejšie a čo tam robí a ako sa má. Ale na jazyku to mala najmenej stokrát. Vždy však hrala tú, ktorej je jedno, či zavolá a čo práve robí. A robil tam toho asi naozaj dosť. Paríž ho dostal a uväznil vo svojich útrobách na neurčito.

„Zuzi, nemám prísť naspäť? Však po mne neodolateľne túžiš...?“ opýtal sa jej raz v smske. Zrazu nevedela,čo napísať. Aj ho chcela znova vidieť, aj sa obávala, aby to neskončilo len sexom. Ona potom bude tá, čo mu nakukala, aby sa vrátil a nebude z toho nič viac.

A možno by Denis ani nič viac nechcel. Hm, toto Zuza netušila. Kedysi by dala ruku do ohňa za to, že by ju bral všetkými desiatimi. Ale po poslednom odchode už s touto alternatívou príliš nepočítala.

S ubúdajúcimi telefonátmi pomaly, ale isto uzatvorila aj túto kapitolu. Za krásnymi dotykmi, nezabudnuteľnými chvíľami a neutíšiteľnou vášňou dala definitívnu bodku. Čo už. Keď si to uvedomila, rozplakala sa. Po rokoch. Po lícach sa jej valili prúdy horúcich sĺz a nedali sa zastaviť. Pripadala si ako malé dievčatko, ktorému sa stala veľká krivda a nemá ju kto poláskať, poľutovať, utíšiť. Kedysi by zavolala Lei a tá by tu v momente bola... A vlastne nie. Kedysi by sa vôbec nerozplakala.

3.

Keď sa už nedalo inak a v bare už nebola ani kvapka alkoholu, musela sa Zuza pozviechať, prestať premýšľať nad tým, čo bolo a nabehnúť naspäť do vychodených koľají. Ráno si zacvičiť, dať si osviežujúcu sprchu, ľahké alebo žiadne raňajky, vhupnúť do drahého kostýmčeku a makať až do večera.

Zuze sa to roky ako makačka nezdalo, lebo svoju robotu milovala. Pravdou však je, že v poslednom čase jej v nej niečo chýbalo. Nevedela ten pocit identifikovať a stále častejšie sa prichytávala pri večernom zistení, že mala stereotypný deň a starostlivosť o klientelu ju už nenapĺňa tak ako kedysi. Potom sa však z toho vyspala a ráno sa zase všetko zdalo byť optimistickejšie. Možno viac, ako naozaj bolo.

Dokonca si našla viac času aj na mamu. Nebolo to preto, že by jej tak strašne chýbala, ale čas, ktorý kedysi trávila s Leou, ostával teraz len tak visieť vo vzduchu. Nejako ho stráviť musela.

„Zuzanka, čo keby sme išli cez víkend niekam spolu?“ šokovala ju mama otázkou tak veľmi, až jej zabehol kus jablkového koláča, ktorý si dávala ku káve. Keď dokašľala a dofrfľala, že sa jej od sĺz rozmaže celý mejkap, mamin nápad jednoznačne zavrhla.

„Ja nemám čas, mama! Celý týždeň som v robote, večer som rada, že žijem a cez víkend nemienim vytiahnuť päty z domu.“

Mame klesol pohľad na zem a v rozpakoch začala zbierať omrvinky, ktoré Zuza pred chvíľou vykašľala. Aby nemusela zdvihnúť oči, lebo aj slepý by zbadal, že jej je do plaču, zvyšky koláča pomaly ukladala do vráskavej dlane jeden po druhom.

Ruky boli asi to jediné, čo prezrádzalo, že Zuzina mama už nie je najmladšia. Inak vyzerala veľmi udržiavane. Vždy sa usmievala, so susedmi na ulici vždy vďačne prehodila pár slov. Len v očiach mala kus smútku. Aj sa ho snažila schovávať, no nie vždy sa jej to darilo. Časť zármutku patrila Zuzinmu otcovi. Hoci bol pochovaný už roky, stále čakala, že sa objaví vo dverách a s humorom jemu vlastným oznámi, že bol len na úžasnej dovolenke s háremom krásnych žien a že sa mu odtiaľ ani trochu nechcelo. Druhá časť patrila Zuze, hoci žije. To preto, že sa niekedy správa ako hlúpa hus. Mama jej to nikdy nevytkla, niekedy ju dokonca aj sama pred sebou ospravedlňovala − má toho veľa, a preto je taká nervózna.

„Mala by si si niekam vyjsť, Zuzka, aby si nebola taká sama,“ trafila mama do čierneho, až Zuzu zdvihlo zo stoličky.

„Predovšetkým by som už mala odísť, lebo sa mi ani trochu nechce počúvať analýzu môjho života. Som s ním spokojná. S takým, aký je, a hotovo. Ja sa ti tiež nepletiem do toho, kedy máš polievať muškáty na balkóne alebo upratovať.“

Buchli dvere. Ešte dôrazné klopanie opätkov po schodoch a vrznutie vchodovej brány. Zuza bola fuč. Dávno sa nestalo, aby sa tie dve neposekali, keď sa konečne stretli. No, posekali ako posekali. To Zuza väčšinou nervózne vrčala a mama v snahe situáciu zachrániť bola buď ticho, alebo ponúkla nápad, ktorý to fiasko vlastne vždy ukončil. Smutné. Veď si tak rozumeli, keď bola ešte školáčka. Dodnes má v pamäti chvíle, keď spolu piekli koláče pred Vianocami a aj upratovanie si vedeli vždy spríjemniť tak, že z toho bola celodenná zábava. Otec im do toho hral na husle, síce falošne, ale predsa a celý dom býval plný smiechu a rodinnej pohody. Nikto nevie, kedy sa to zmenilo. Možno otcovou smrťou. Mama vtedy na čas zatrpkla na všetko a všetkých naokolo a so Zuzou sa odcudzili. Po čase to aj chcela vrátiť späť, no akosi to už nešlo. Zuza si začala žiť svoj život, do ktorého mama patrila už len okrajovo.

Prebehla cez dvor k zaparkovanému autu. Do okna sa nikdy neobzerala. Teda, teraz už nie. Zato mama sa dívala cez poodtiahnutú kvietkovanú záclonu a mávala. Vždy, hoci vedela, že sa Zuza neotočí. Pozrela, ako nasadá do auta, štartuje a s kúdolom dymu mizne z dohľadu.

„Zuzanka moja...“ zašepkala potichu smutne a zatiahla záclonu.

Zuza trielila cez jednu križovatku za druhou. Nie nebezpečne, ale rýchlo. Potrebovala sa niekde vybiť, a tak pritláčala nohu na plyn viac ako inokedy. Už bola takmer doma. Pribrzdila, vyhodila smerovku a chystala sa odbočiť.

Zrazu rana.

Zuza pocítila obrovský náraz a jej auto odhodilo do krásnej sakury, ktoré lemovali cestu pred domom.

„Do riti! Si slepý?“ vyletela von ako raketa, obzerajúc si rozbitý zadok a prehnutý bok svojho auta. Nadávala na mladého muža, ktorý bezradne stál a čakal, kým skončí a on sa bude môcť začať ospravedlňovať.

„Kam sa pozeráš? Myslíš, že toto mi je teraz treba? Somár! Bože!“ buchla rukou po kapote a otočila sa priamo na vinníka.

„A teraz čo, ha?! Teraz buď múdry!“ vybafla.

„Mňa to naozaj veľmi mrzí. Naozaj. Slečna alebo mladá pani, prepáčte.“

„Slečna!“ odsekla Zuza mrzuto.

„Všetko zaplatím, policajtov volať nemusíme. Naozaj ma to mrzí,“ zareagoval mladík. Pohotovo vytiahol telefón, niekam zavolal a potom dodal, že je všetko vybavené. Zuza sa o nič nemusí starať. Tá, ani nevie ako, súhlasila a bez slova sa prizerala, ako odťahovka, ktorú mladý muž zavolal, nakladá jej auto a vezie ho preč.

„Počkaj, počkaj. A ja teraz čo? Ani auto, ani číslo na teba. Kto mi zaručí, že ho ešte uvidím?“

Mladík zobral kus papiera, niečo napísal a podal jej ho. Potom nasadol do svojej mierne pokrčenej audiny a odfrčal. Zuza stála pred bránou ako Lótova žena. Kde sa podel jej zdravý rozum? Prečo nechala cudzieho chlapa, aby bohviekam odviezol jej auto? Veď toto by za normálnych okolností nikdy nikomu nedovolila. Aby rozhodol za ňu skôr, ako ona stihne vôbec zareagovať. Ešteže má aspoň to číslo. Rýchlo rozbalila lístok a skoro ju porazilo.

„Zajtra bude auto na svojom mieste. Rád som ťa spoznal a ešte raz prepáč.“

Tak, toto už bolo na šľaktrafenie. Napísané síce pekne, no do zajtra mala naštvaná Zuza o čom premýšľať a nadávať si, že pravdepodobne naletela nejakému obchodníkovi s autami. V hlave jej vírilo, čo povie ráno v práci, keď kolegovia prídu na to, že prišla autobusom, keďže autobusom chodili len ľudia hlboko pod jej úrovňou. A keď po dôkladnom výsluchu dôjde na podstatu veci, musí vymyslieť niečo poriadne dramatické, aby náhodou nevyšlo najavo, že je naivná a nechala sa trápne nachytať. Pomedzi to všetko jej napadlo, ako by opísala polícii onoho mladíka. Bola si istá jedine tým, že bol pohľadný. A... a mal topánky Prada.

Bože! On mal topánky Prada. Zuzu oblial pot. Vždy ju na mužoch priťahovalo, keď nosili kvalitné veci. Navyše topánky! V duchu sa chvíľu usmievala, no pri pohľade na svoje prázdne parkovacie miesto sa opäť vrátila do reality.

4.

Na druhý deň bola Zuza v robote ako na ihlách. Nevedela obsedieť, sústrediť sa, čokoľvek robiť. Zmeškala dve stretnutia, nedvíhala telefón a na každého, ako inak, opäť vrčala. Mohla si to dovoliť. Za naivnú nebola a to, že neprišla do práce autom, si nikto nevšimol. Kolegovia ju začínali viac-menej ignorovať, lebo každý rozhovor s ňou sa hneď od začiatku podobal na psiu komunikáciu, čiže štekot od začiatku do konca. O to nemal nikto záujem.

Zuza si ich nevšímavosť vysvetľovala po svojom. Predpokladala, že jej závidia, hoci ani nebolo čo. To, ako vyzerala, to áno, ale život by s ňou asi nikto dobrovoľne nemenil.

„Zuzana, poď na chvíľu, prosím,“ ozvalo sa z Timurovej kancelárie. Znelo to síce trochu prísnejšie ako po iné razy, no Zuza to nevnímala. Letmo si prehodila vlasy na prsia, ukazovákmi poopravila mihalnice smerom dohora a sebavedome vošla.

„Je ti dnes niečo?“ opýtal sa Timur, ani si nestihla sadnúť.

„V pohode!“ odpovedala bleskovo, pohodlne sa usadila v kresle, vyzývalo preložila nohu cez nohu a pokúsila sa o úsmev. Toto mala nacvičené ako spartakiádu. Vyzerať vždy a za každých okolností dokonale a vyzývavo. Vzbudiť u ostatných dojem ideálu a sama byť nad vecou. A predovšetkým nad všetkými.

„Ale mne to ako pohoda nepripadá. Volali dvaja klienti, že si neprišla na stretnutie. Čo je?“

„Ooooch, je tam toho, tak som si zabudla diár a poplietla som si dni!“ neprejavila Zuza ani kúsok ľútosti, hoci diár nechala doma zámerne. Nezmestil sa jej do kabelky a kufrík sa jej niesť nechcelo, keďže išla ráno autobusom. Och, opäť si spomenula na ten autobus. Ponižujúci pocit, brrr!

„Zavolám im a dohodnem nový termín,“ mávla rukou,zdvihla sa a mierila naspäť k svojmu stolu.

„S nimi už nie. Dal som ich Petre. Sú to naši top klienti, a aj keď sa niekedy správajú ako snobskí blbci, živia nás. Nechcem ich zbytočne dráždiť. Verím, že pre dobro nás všetkých nebudeš proti.“

„Čože? Ty si mi ich vzal? A dal si ich Petre? To nemyslíš vážne! Však nie?!“ otočila sa Zuza na vysokom opätku a priklopkala až tesne pred Timurov stôl. Rukami sa oprela o kraj a naklonená v miernom predklone, že by jej do výstrihu videl aj slepý, dávala najavo svoju maximálnu nespokojnosť. A poníženie. Toto bola pre ňu obrovská rana pod pás. Nie že by bola od Timura nefér, akými rany pod pás zväčša bývajú. Ale bolela, ako keď vás − hlavne mužov − niekto nečakane kopne do rozkroku.

„Petre? Tej nevýraznej puťke, čo má najmenej o dvadsať kíl viac ako ja?!“

Timur mlčal a díval sa Zuze priamo do očí.

„To nie je v tomto momente dôležité. Alebo sa ti tak zdá?“ opýtal sa stroho.