Miroslav Mišák

Denníky domorodcov

© Miroslav Mišák, 2024

Illustrations © Kristína Soboň, 2024

Design & Layout © Kristína Soboň, 2024

© Artforum, 2024

Font faces: PT Serif © ParaType Ltd., 2009

Vydanie publikácie z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia

Dominike, Darine a Lenke

„Umelec nenastavuje spoločnosti len zrkadlo. Ak je súčasný svet chamtivý, umelec musí byť štedrý. Ak je v ňom vojna a nenávisť, on musí byť mierumilovný a milujúci. Ak sa svet zbláznil, musí ponúknuť príčetnosť. A ak sa svet stáva prázdnotou, musí ju vyplniť svojou dušou.“

Russell Chatham

„Národy, ktoré sa rozhodnú nedomestikovať rastliny a zvieratá, sa zvyčajne rozhodnú nedomestikovať ani jazyk.“

Robert Bringhurst

„Opisovať prírodný svet už ani zďaleka nestačí. Teraz ide o to, aby sme ho bránili.“

Edward Abbey

PRVÁ ČASŤ

Som jeleň, ty si laň,

nemôžeš odmietnuť natiahnutú dlaň.

***

„Kedysi som napísal báseň o tom, ako sedím v septembri v lese. Podo mnou sa pasú jelene, zo stromov padajú tisíce žltých javorových listov, vietor veselo pofukuje a ja som ten najbohatší človek na svete.“

„To naozaj?! Ach, ale tiež mi mohlo napadnúť, že aj niekto iný môže napísať niečo podobné. Lebo aj ja som čosi také stvorila.“

Takto sa spoznali. Cez sociálnu sieť. On, Sveťo Líška, začínajúci spisovateľ, ktorému nedávno vyšla prvotina, neznámy ľuďom, známy jeleňom a skalám, oslovoval potenciálnych čitateľov.

Naďa, osamelá slobodná matka, bola jednou z nich.

Vo februári ho navštívil smrteľný vírus. A hoci sa Sveťo vylízal, následky ešte dlho ostávali. Že to bude ťažké, vedel hneď, ako sa po chorobe prvýkrát vybral do lesa. Ledva kráčal. Stromy, skaly ani jelene ho nespoznávali. Je to ten Sveťo Líška, čo denne prešiel krížom-krážom aj tridsať kilometrov?

Sedel vtedy na skale a hltal každý jeden dotyk slnka. Jeho lúče prenikali hlboko do kostí, hladili každý záhyb v jeho mozgu.

Teraz je apríl a Sveťo je v Nemecku, kde sadí stromčeky, aby si tak zarobil na život v lesoch u nás doma. Vo svojej izbe u babky Müllerovej si číta Nadinu prvú správu. Dohodli sa, že hneď ako sa vráti, vyrazia spolu do lesa. On Dubničan, ona z Rajca.

Sveťo je vychudnutý ako vlčica v auguste. Vysoký, štyridsaťpäťročný, s plešinou a hustou čiernou bradou. Vždy vyškerený, ako vravia jeho kamaráti.

Naďa v okuliaroch, dlhá skoro ako Sveťo, s hnedými vlasmi. Dvadsaťšesťročná, s dcérkou Lesanou.

Začiatkom mája býva ešte chladno. Sveťo zvykne v tomto čase táboriť v lese na ľavej strane Fačkovského sedla. Posledné roky je tu často. Na príjemnom mieste poniže veľkej šťavnatej lúky. Zavčas rána pozoruje pasúce sa jelene a keď zájdu hlbšie do lesa smerom k denným úkrytom, vyberie sa v ústrety prvému stretnutiu s Naďou.

„Vyzeráš inak,“ vraví mu. „Mladšie. Ale to je v poriadku.“

Sveťovi zas Naďa pripomína jeho prvé dievča.

„Z Dubnice som mala ešte nedávno chalana, tiež trošku plešatý.“

Je to dlhý deň, škriabu sa hore-dolu po kopcoch, ukazuje jej tajomstvá, o ktorých počula, ale nikdy ich nevidela.

„Pozri, toto tu je medvedí strom. Príde medveď, postaví sa na zadné, otočí sa chrbtom k nemu a obtiera si hlavu, krk a chrbát o jeho miazgu. Krásne potom vonia. Boli časy, keď tu žili vlky. Toto je Jelení žľab, vždy ich tu nájdeš. A toto je zas Medvedí žľab. Daj si pozor, je tu klzká skala a pramenisko, mohla by si spadnúť.“

A pokračuje. Tu žil taký a taký medveď. Tam sa narodili mladé rysy. Naďa sa vznáša ako v sne, nedostáva sa často takto von, zväzujú ju povinnosti aj ona sama.

Podvečer ju zavedie na jedno z posvätných miest, volá ho Pleistocén, ale Naďa je už unavená a len-len že zvládne posledné štveranie na kopec. No aj tak žiari ako tá veľká červená guľa, čo práve klesá za horu. Na rozlúčku jej podaruje domácu mastičku na boľavé nohy, bude ju potrebovať. A výtlačok svojej knižky o vlkoch.

Koniec ukážky