Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Zápisky zaživa pochovaného

Peter Víťazoslav Rovnianek

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2009 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Eva Lužáková, Michal Garaj, Katarína Bendíková, Petra Pohrebovičová, Daniela Kubíková, Alžbeta Malovcová, Dorota Feketeová, Ina Chalupková, Jozef Vrábeľ, Erika Majtánová, Robert Zvonár, Bohumil Kosa, Vladimír Fedák, Silvia Harcsová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0027-8

Pôvodná publikácia

Peter Víťazoslav Rovnianek: Zápisky zaživa pochovaného. Matica slovenská. Martin 2004. 247 s. Ing. Jana Farkašová, zodpovedná redaktorka.

Bibliografické poznámky

Edícia Slovenský svet.

Prvé vydanie pod názvom Zápisky za živa pochovaného vyšlo v r. 1924 v Spojených štátoch amerických vlastným nákladom autora.

Venované slovenskému národu, ktorého prebudeniu, osvete, blahobytu a slobode som venoval najlepší môj vek.

I

Životopis je najpravdivejšia história. Carlyle

Kto cestoval romantickým a pôvabným Považím južne od Žiliny, zaiste si všimol prekrásnu polohu dedinky Dolný Hričov.

Čarokrásna, priestranná, rovinatá a úrodná záhrada je na východe obkľúčená strmou Bukovinou, obrábanou do polovice svojej výšky usilovnými rukami, na severe leží dolina Lazy a Smrečoviny sa postupne dvíhajú k návršiu Lehoty, odkiaľ sa otvára utešená panoráma na žilinské polia. Na západe sa haditý tok Váhu otiera o strmé a pusté Kotrče a na juhu Skalka s úzkym korytom, z ktorého vyčnievajú ohromné skaliská a tvoria nebezpečný vír — dom hastrmanov, ktorý sa vypína ako bedlivý strážca bohatej a nádhernej záhrady.

Ale aj napriek žírnym poliam Hričovčania neoplývali hojnosťou, lebo, ako aj v iných krajoch Slovenska, „panské“ majetky zhabali tie najúrodnejšie časti čarokrásnej záhrady a chudobe ponechali plytkejšie, neúrodné, ťažko prístupné návršia a vrcholy. Následok: úbohé dzeci hričovské hnané žitia nevôľou rozpŕchli sa po svete, aby tvrdou prácou rúk nasýtili drahé duše zanechané doma alebo vymanili otcovizeň z pazúrov nenásytného, nesvedomitého veriteľa.

Čo zostalo pre chudobu zo žírnych, plodných rolí, keď sa „panské, židovské a farské“ chúťky nasýtili, nestačilo na obživu tých 600-700 duší, preto každý zdravý mladý muž nasledoval príklad susedných Rovňancov a pustil sa svetom — drotárčiť. Čechy, Sasko, Prusko a Bavorsko boli najvábnejšie kraje Hričovčanov. Keď sa v rokoch 1875 — 1876 začali šíriť úžasné správy o veľmi bohatej žatve Rovňancov za ohromnou mlákou — kdesi v Hamerike — podajední smelší začali dumať o ceste za tú širokú mláku, a tak v krátkom čase značný počet vyvandroval do zasľúbenej zeme.

Kedy sa prisťahovala rodina Rovnyanek, Rovňanek, Rovnianek — ako ich podajedné matriky podľa ľubovôle farára zapisujú — do Dolného Hričova, presne nevedno. Zachované matriky datujúce sa od roku 1765 značia krst Štefana Zúbera, syna Štefana a matky Zuzany, ktorého krstnými rodičmi boli Ján Rovnianek a Anna Bartáková.

V tejto čarokrásnej dedinke som uzrel svetlo života 27. júna 1867, v roku rakúsko-maďarského vyrovnania, ktoré bolo spečatené bozkom Františka Jozefa, teda jeho korunovaním v Pešťbudíne 8. augusta.

Otec Štefan Rovnianek, matka Zuzana Kormanová, dcéra panského lesníka. Starý otec bol majiteľom „mýta“ s príslušenstvom, až kým sa — ako je to zvykom na Slovensku — žid Ziegler nezmocnil ich majetku a rodina Rovniankovcov bola nútená obsadiť malý dvor oproti „mýtu“, tzv. „Masaríkov dvor“.

Otec mal jatku a okrem mäsiarenia a hospodárenia kupčil s rožným statkom. Nakupoval voly a ovce pre gazdov v Ovčiarsku, Závade, Podhradí, Pekline a okolitých dedinách. Gazdovia potrebovali voly v hospodárstve, na jeseň ich vykŕmili, odpredali a zárobok sa rozdelil — polovička gazdovi, polovička otcovi. Pomohlo sa chudobným gazdom a bolo to výnosné pre otca. Pri ovciach to bolo zas lepšie pre gazdu.

Mladší brat otca Michal odišiel zamladi do Žiliny, kde u Petráškovcov (Tvrdých na bráne) a Kemkovcov získal známosti ako drevokupec. Presťahoval sa do Veľkej Bytče, kde si otvoril obchod so zmiešaným tovarom, súčasne nakupoval šindeľ od Kysučanov, ktorý lifroval po Váhu do Prešporka atď.

Jediná dcéra môjho strýka Sidónia sa vydala za Juraja Mičuru, známeho pravotára a rodoľuba v Bytči. Jeho vnuk Martin Mičura, minister pre Slovensko, zastával dôležitý úrad slobodného Slovenska.

Môj otec mal dobré srdce, ale bol to prísny rodič, ktorého jedinou necnosťou bolo — víno, ale len počas kortešačiek a jarmarkov. Inak nepil, len v spoločnosti. Mnohé moje trpké a neblahé rozpomienky detstva sú spojené s touto necnosťou.

Otec bol Slovákom z presvedčenia, veľmi príkladným čitateľom Národných novín, Raráška, Hlásnika a Obzoru. Vážil si každé číslo Národných novín, čoho nasledujúca udalosť je najlepším dôkazom.

Náš dom slúžil ako pošta, lebo otec dlhé roky zastupoval úrad richtára. Pošta prichádzala zo Žiliny, myslím si, že dvakrát týždenne. Voz zastavil pred mýtom napojiť kone a poštár zanechal poštu v našom dome.

Ako chlapec — bolo mi asi 6 rokov, keď som začal chodiť do školy — vzal som číslo Národných novín, ktoré práve prišlo, a keď som prišiel do školy, spolužiak, myslím, že to bol Bednárik alebo Valuch, ma požiadal o noviny, aby si mohol obaliť šlabikár, a ponúkol mi za to varenú šošovicu. Tak som mu noviny dal.

Asi o hodinu prišiel do školy otec. Tvár mu horela hnevom. Besedoval s učiteľom Ballayom. Ten ma vyvolal a opýtal sa ma, či som nevzal z domu noviny. Rozpovedal som, čo sa stalo. Pozrú číslo a hľa, to najnovšie. Otec žiadal učiteľa, aby mi dal desať virgasov a tak isto tomu, ktorý noviny odo mňa dostal. Po tomto ani Národné, ani iné noviny bez predbežného oznámenia nechýbali.

Otec veril, že najväčšie bohatstvo, ktoré rodič môže dieťaťu zanechať, je výchova, a preto sa staral, aby každé dieťa dostalo čo najlepšie vyškolenie. Bolo nás päť detí, traja zomreli v detstve. Najstarší brat Ján, potom Jozef, sestra Mária, Štefan a ja. Okrem Jozefa, ktorý sa zajakával, všetci ostatní okrem dedinskej školy navštevovali gymnázium v Žiline a sestra normálku v Bytči (židovskú kvôli nemčine).

Matka bola veľmi pobožná, srdečná a veľká dobráčka. Žila v deťoch, ktoré zahŕňala pravou materinskou láskou a hľadela vyplniť každú ich túžbu. Po smrti môjho mladšieho brata Alojza — zomrel na záškrt v útlom veku — lnula ku mne ako k najmladšiemu, ale najmä neskôr, keď ma videla v reverende miništrovať.

Bol som sotva 6-ročný, keď som začal chodiť do školy. Učiteľom mi bol Ján Ballay, učiteľ starej gardy, Slovák srdcom, aj keď sa verejne neopovážil vystupovať. Nielen svetské, ale i cirkevné úrady naň striehli, lebo farár Nemček — neskôr kanonik v Nitre — slovenskej reči priateľsky naklonený nebol.

Roku 1876 hričovská dedinská škola mi už bola priúzka a po Novom roku ma poslali so starším bratom Štefanom, ktorý navštevoval prvú gymnaziálnu triedu, do tretieho ročníka normálky do Žiliny. Náš učiteľ sa volal Padala. Bývali sme u jeho otca a s nami i Juraj Grúnik, neskôr známy činiteľ v Amerike.

Roku 1878 som nastúpil do prvej gymnaziálnej triedy v Žiline. Keďže som bol veľmi slabým „Maďarom“, málo chýbalo, aby ma neposlali späť do 4. ročníka normálky. Vzali ma vraj na próbu, lebo zo všetkých ostatných predmetov som zložil skúšku na výbornú. Za 6 mesiacov som v maďarčine natoľko pokročil, že ma profesor Janušek, učiteľ maďarčiny, neskôr pôsobiaci v Amerike v Olyphante, New Yorku a Tallpoose, obdaroval knihou Atillák Mondái (Povesti o Atilovi) ako najvynikajúcejšieho žiaka triedy v maďarskej reči. Predstihol som i neskôr na Slovensku povestného Gejzu Chudovského, konškolára a krvižíznivého štátneho nadvládneho, ktorý prenasledoval našich slovenských novinárov s Neronovou divosťou.

Keď som nastúpil do gymnázia, býval som u sváka a tetky Petráškovcov, ako volali rodinu Tvrdých bývajúcich na bráne neďaleko františkánskeho kláštora a v susedstve gymnaziálnej budovy. Dom bol známy ako prístrešie katolíckeho kléru. Brat sváka Tvrdého bol kanonikom v Nitre, Ignác, druhý brat, bol dekanom vo Vysokej, dvaja synovia — Ján a Eduard — boli kapláni. Brat tetky Pokorný bol dekanom vo Višňovom, známom pútnickom mestečku.

V dome sa hovorilo iba po slovensky a po latinsky. I sváko a tetka používali ciceronice (latinčinu) ako kanonik, dekan, farár alebo kaplán. Keď sváko a tetka medzi sebou rozprávali o niečom dôvernom, vždy hovorili po latinsky.

Zväčša kňazská spoločnosť ma nielenže pritúlila do kňazského stavu a zakorenila prvé vedomosti latinčiny, ktoré sa obohacovali v gymnaziálnom vyučovaní, ale i lásku ku klasickým rečiam, v ktorých som mal záľubu a ktoré mi veľmi pomohli v mojich neskorších štúdiách.

Roku 1881 po skončení tretej gymnaziálnej triedy v Žiline som s priateľmi Jozefom Tvrdým, vnukom Petráškovcov, Jozefom Beniačom a Jankom Svitkom — všetci Žilinčania — odišiel študovať do Jászberényu, do maďarských pustatín, aby som si zdokonalil správnu výslovnosť maďarčiny. V Jászberénye som skončil štvrtú triedu s vyznamenaním a spolu s priateľom Ondrejom Bielekom, ktorý navštevoval gymnázium v Nitre, sme navštívili Ostrihom a žiadali o prijatie do ostrihomského seminára. Vtedy ešte v Nitre neprijímali za klerikov študentov zo štvrtej gymnaziálnej triedy, ale iba zo šiestej.

Otec Ondreja Bieleka z Rakovej zaslal utešeného „tetrova“ kanonikovi Malému, aby „mastil“ náš vstup do ostrihomského seminára. Osud však určil inak. Podrobili sme sa skúškam, ktoré sme zložili na výbornú, ale vraj bolo mnoho aplikantov z Ostrihomskej diecézy. Tetrov nepomohol prekročiť brány…

Začiatok nasledujúceho semestra zastihol piatich veselých chalanov na bričke z Hričova do Nitry. Janko Svitek, Jozef Beniač, Jozef Tvrdý, Andrej Bielek a ja — veselá chasa, ktorá takto staromódne cestovala, aby pokračovala v štúdiách.

Cesta nám obyčajne trvala celý týždeň. Zastavili sme sa, kde sa nám páčilo: Ilava, kúpele Trenčianske Teplice, Bánovce, Topoľčany.

Kočiš Ďuro sa vždy tešil na cestu, keď sme šli do škôl, ale nemal radosť, keď musel prísť pre nás na vakácie.

Hovorieval: — Mladý pánko, keď idú do školy, kapsa plná, újde sa štedro i mne, ale keď idú na vakácie, mešec prázdny — hrdlo suché.

V Nitre som si zadovážil byt a stravu u Šulgana, obuvníka, ktorý bol biľagovaný ako pansláv, lebo odoberal Národnie noviny. „Nitra, milá Nitra, ty slovenská mati“ bola vtedy úplne maďarónska mati. Na ulici si okrem sedliackych nepočul slovenské slovo, lebo po slovensky hovoriť bolo modrokabátnikmi považované za najväčšiu hanbu.

Roku 1884 po skončení šiestej triedy gymnázia Andrej Bielek a ja sme sa opäť uchádzali o prijatie do seminára. Obaja sme boli prijatí. Andreja Bieleka poslali do Ostrihomu skončiť 7. a 8. triedu gymnázia a urobiť si maturitu a ja som zostal v Nitre a podľa vtedajšieho systému som sa musel dva roky venovať filozofickému kurzu.

V druhom roku filozofie sa ponechávalo na vôľu klerika, či sa chce pripravovať na skladanie skúšok zo 7. a 8. triedy gymnázia a urobiť si maturitu. Ale aj to sa mohlo stať iba na zvláštne ministerské dovolenie. Nebezpečenstvo neskladania takých skúšok hrozilo v tom, že keď bol klerik prepustený alebo dobrovoľne vystúpil, keď skončil teológiu, nemohol ísť na žiadnu inú fakultu, lebo nemal ukončenú 7. a 8. gymnaziálnu triedu a chýbala mu aj maturita. Nezostávalo mu potom nič iné, len sa vrátiť do 7. a 8. triedy gymnázia, aj keď už mal trebárs skončený 4. ročník bohoslovia.

Skúšky boli veľmi prísne a vyžadovali usilovné a namáhavé štúdium dňom i nocou počas 3 — 4 mesiacov.

Pred mojou maturitou panoval veľmi napnutý vzťah medzi petrínmi (svetskými kňazmi) a piaristami (rehoľníkmi, ktorí boli učiteľmi gymnázia). Keď zoberieme do úvahy, že škôldozorca a zástupca ministerstva pre výučbu bol civil, ktorý nenávidel šubu, či už patrila petrínovi, či rehoľníkovi, ľahko sa dá pochopiť, aký šťastný bol klerik, ktorý urobil maturitu.

Ja som sa neobával nijakého predmetu, len nemčiny. Od prírody som bol antiteutónom a antisemitom. Profesor nemčiny, „svetský kňaz“, bol známy sveták a neviem prečo, ale na mne „sedel“.

Pár týždňov pred skúškami som písal otcovi, že odvolávam aplikáciu na skúšky a maturitu, lebo sa obávam profesora nemčiny. Dobrák otec prišiel hneď do Nitry s „dukátmi“ a zamýšľal „mastiť“. No ja som sa vzoprel, že za celý svet nedovolím kúpiť si skúšku, ale keď je to jeho vôľa, tak sa skúškam podrobím.

Zo všetkých predmetov od náboženstva až po telocvik som dostal výborné i pri ústnych, i písomných skúškach, len nemčina bola elégséges (dostatočná).

Štúdiá dňom i nocou spojené so seminárskou stravou podkopali moje zdravie. Pamätám sa, že počas týždňov pôstu som nebol schopný stráviť seminársku stravu. Doniesť niečo do seminára počas pôstu bolo zakázané. Moji dvaja bratia Jozef a Štefan, ktorí vtedy pracovali v Nitre, neraz mi doniesli do seminára „nové boty“, ale sáry boli vypchaté koláčmi, niekedy i kuriatko, i fľaša vína nechýbala.

Keby som chcel porovnať stravu klerikov nitrianskeho seminára tých čias, môžem ju porovnať so stravou černochov na lodiach plávajúcich medzi Pittsburghom a Huntingtonom. Zinkové riady, nečistota, jedlo ako pre zver. V pôste trikrát týždenne varená kapusta so surovým haringom i so šupinami, ktorý, keďže bol nasolený, prilepil sa na horúcu kapustu. Zo škvareniny nejeden klerik vytiahol slamený vecheť. Ale predstavení si asi mysleli: Plenus venter non docet libenter (Plné brucho — prázdna hlava).

Po skončení maturity mi neúradne oznámili, že pre ďalšie štúdiá si môžem zvoliť: Pázmáneum vo Viedni alebo Ústredné semenište (seminár) v Budapešti.

Kaplánom v Hričove bol vtedy Dr. Janko Tóth, muž neobyčajne nadaný, hlboko vzdelaný, svedomitý kňaz, lingvista známy v širších kruhoch. Hovoril i písal asi v desiatich rečiach. Prekladal, bohužiaľ, do maďarčiny z francúzskej, anglickej, španielskej a talianskej reči. Istý čas bol spoluredaktorom Magyar Allamu, klerikálneho maďarského denníka.

Tóth bol odchovancom Pázmánea, kde skončil bohoslovie, v Augustineu doktorát a potom sa dostal za kaplána do Hričova. Prečo sa to stalo, to bola záhada. Asi ovocie maďarizátorskej politiky cirkvi v Uhorsku, ktorej ľubovôli musel podľahnúť i takýto talent.

Tóth bol pôvodom z Nových Zámkov, pomaďarčený, ale nie predpojatý. Nesúhlasil s nehanebným systémom maďarizácie a sub rosa (v dôvernom rozhovore) človek nadobudol dojem, že má do činenia s mužom súcitiacim so slovenskými snahami. Mne to tak pripadalo, že sa niekedy asi neovládol a dal priechod svojmu úprimnému zmýšľaniu pred nepovolanou osobou, a preto asi bol „odmenený“ hričovskou kaplánkou!

K našej rodine priľnul neobyčajnou láskavosťou a voči mne sa choval ako milujúci brat učiteľ. Pod jeho dozorom som sa usilovne učil po francúzsky a natoľko som pokročil, že koncom prázdnin som vedel prekladať krátke rozprávky od Chateaubrianda.

Tóth mi vylíčil pravý obraz života v Pázmáneu, keď hovoril: Na vedu — Pázmáneum, na život — Ústredný seminár. Moja rodina si myslela, že namáhavým učením som si zadovážil suchotiny a mienka bola jednomyseľná: žiadať o preloženie do Pešťbudína — do Ústredného seminára, ktoré bolo známe ako „grófsky palác“. Zvlášť moja dobrá rodinka Ďurka Mičuru, v dome ktorého som strávil hodnú časť prázdnin, naliehala, aby som šiel do Pešti a nie do Viedne.

Osud tak určil, že koncom augusta 1886 ma spolu s priateľom Andrejom Bielekom poslali do Ústredného seminára v Pešti, kde sme mali dokončiť svoje štúdiá.

Skôr než som odišiel do Pešti, strávil som niekoľko dní v Žiline v kruhu mnohých priateľov, ale najmä v kruhu starého, dobrého známeho Janka Silvestra Reka. Rek bol vtedy úradníkom panslávskej banky Pomocnica, oddaný a otvorený Slovák. Vždy keď sa mu naskytla príležitosť, nikdy nepremeškal ma upozorniť: — Petre, nezabudni, že si sa Slovákom narodil a Slovákom zostaň!

Podobné ponaučenia mi dala i moja dobrá rodinka: Janko Rehák, pravotár v Bytči, a jeho spanilá manželka Augusta, rodená Matúšková, horlivá a otvorená Slovenka.

Vtedy som však bol celým telom i dušou vnorený do štúdií. Denné „lekcie“ boli mojou hlavnou zábavou, a keď som tie skončil a zostával mi ešte čas, utužoval som lekcie knihami vzťahujúcimi sa k štúdiu. Dejiny boli mojím najobľúbenejším predmetom, a či už to bola suchá história, alebo historický román, zaujímali ma rovnako.

Slovenčina už za mojich štúdií bola úplne vylúčená z gymnázií. Ak sa dobre pamätám, počas prvého gymnaziálneho roka v Žiline vyučovali slovenčinu ako mimoriadny predmet a bola jej venovaná len jedna hodina týždenne. Nebola obligatórnym predmetom. Reverend Štas, ktorý bol strýkom nebohého olyphantského farára Štasa, učiteľ náboženstva, františkán, vyučoval slovenčinu a ja som navštevoval jeho prednášky. Bolo nás len pár, čo sme sa dali zapísať. Rozumie sa, že i najslabšia iskierka slovenského ducha bola z týchto prednášok odstránená. Ani len správne písať po slovensky sme sa nenaučili a pochybujem, že sám učiteľ Štas vedel správne písať po slovensky. Veď ten, kto vedel správne písať po slovensky, bol označovaný ako „biely havran“.

Vychovávaní v maďarských školách, kŕmení maďarskou históriou a slávou, so slovenčinou viac-menej na okraji, a teda postoj k nej viac-menej ľahostajný — to bol základný rys ohromnej väčšiny žiactva. Niet divu, že starší, ktorí hlboko cítili nákazlivé následky takejto školskej výchovy, keď už nič iné nemohli urobiť, aspoň príležitostne nezabudli upozorniť mladíka na jeho slovenský pôvod.

V živej pamäti mi je rozlúčka s priateľom Rekom na žilinskom nádraží, keď dávajúc mi zbohom slavianskym bozkom, hovoril: — Petre, buď verným Slovákom! Ja dúfam, budem počuť o tebe ako o oddanom Slovákovi!

Tieto slová mi zvučali v ušiach na ceste do hlavného mesta Uhorska a neprestali zvučať, aj keď sa za mnou zavreli mreže Ústredného seminára!

Ústredný seminár je ústav podporovaný všetkými rímsko- a gréckokatolíckymi biskupstvami celého Uhorska a Chorvátska. Z každého biskupstva ročne dvaja najlepší študenti pokračovali v bohosloveckých štúdiách na univerzite v Pešti alebo v Pázmáneu vo Viedni. Tu na univerzite sa končia bohoslovecké štúdiá, po skončení ktorých sa obyčajne skladá doktorát z bohovedy. Takíto študenti, vrátiac sa do svojich biskupstiev, dostávali profesorské miesta a boli prístupnejší napredovaniu než vidiecki.

Klerici Ústredného seminára žili ozaj v „grófskom paláci po grófsky“. Celkové zaopatrenie bolo prvotriedne, strava tá najlepšia, ba ani fľaša vína trikrát týždenne nechýbala a počas každého sviatku — a tých boli v Uhorsku légie — duplikát, teda dvojaké víno, a to aj v čase, keď niektorý z biskupov navštívil seminár. To sa stávalo často a najmä arcibiskup Haynald často zaskočil do Pešti rozveseliť sa.

Neraz som rozmýšľal, že takýmto spôsobom života sa vychováva bujná trieda vyššieho duchovenstva, ktorej životnými cieľmi sú mamona, sláva, bujný život, svetáctvo a len veru málo prezrádzala ducha „skromnosti, chudoby a pobožnosti Nazaretského“. Bubič či Parvy atď. sú toho okázalými príkladmi.

S priateľom Bielekom sme sa ocitli v novom svete, v cudzej spoločnosti, medzi neznámymi, z ktorých väčšina s opovrhnutím pozerala na „trenčianskych drotárikov“.

Z nitrianskeho seminára tam bolo 6 — 8 bohoslovcov vo vyššej triede, ale kastovníctvo, ktoré v Uhorsku delilo sedľač od remeselníctva, remeselníctvo od panstva, lekárov, pravotárov atď., vysoké zemianstvo od jednoduchého zemana, panovalo i medzi študentstvom svetským i bohosloveckým a druhoročný klerik pozeral s opovrhnutím na prvoročiaka.

Netrvalo dlho a zoznámili sme sa s klerikmi našej triedy, ale, čo je zvláštne, celkom pudovo nás národné cítenie spojilo a bratsky pritiahlo k Chorvátom, Srbom, Rusínom a Rumunom. Bola to ozvena prírody, že maďarské otroctvo sme zacítili spoločne a nevedome sme dali výraz súcitu, že sme odkázaní na spoločnú sústrasť, poradu a podporu.

Bielek i ja sme sa celou dušou oddali štúdiám a priateľsky sme súťažili o tie najlepšie známky v triede. A tie nechýbali.

Voľné hodiny, ktoré klerici nefajčiari trávili prechádzkou v seminárskej záhrade, som obyčajne trávil v spoločnosti dvoch Rusínov — Popova a Vrábeľa, obaja národne uvedomelí. Boli to „bieli havrani“ medzi kŕdľami pomaďarčeného rusínskeho kléru. S nimi, ale tiež s Chorvátmi a Rumunmi sme kedy-tedy veľmi mierne rozoberali národnostné otázky.

Reverend Chanát, ktorý neskôr pôsobil vo farnosti Passaic, N. J., bol v tom čase tiež chovancom seminára.

Raz v rozhovore som sa dozvedel, že v seminári jestvoval Spolok priateľov slovenskej reči a literatúry, ktorý mal cennú knižnicu, ktorá sa tam ešte nachádza, a majetok asi 10 000 zlatých, o ktorom nik nevie, čo sa s ním stalo.

Tento spolok bol pred pár rokmi pre „panslavistické tendencie“ zatvorený. Keď som sa o tom dozvedel, zvedavosť mi nedala pokoj, rád by som sa prekutral v knihách. Prvým prefektom ústavu bol Való, muž mierny, úctivý a veľmi prístupný. Nepamätám sa, pod akou zámienkou, ale navštívil som ho a v rozhovore som nasmeroval reč na slovenskú knižnicu a požiadal ho, či by som nemohol dostať od nej kľúče.

— Tie mám ja, — odvetil Való — a s radosťou vám ich dám.

Pobozkajúc mu ruku, s nevšednou vrelosťou a radostným úsmevom som bežal k Andrejovi.

Spoločne sme utekali do knižnice a starostlivo sme zamkli dvere, aby nás nikto nevyrušoval.

Od toho času som každú voľnú chvíľu trávil v knižnici. Každé slovenské slovo — Fándlyho, Bernoláka, Hollého, Štúra, Sládkoviča, Sasinka, Dusarova, Osvalda či Kollára — ligotalo sa pred mojimi očami ako diamant. Staré Slovenské pohľady či Orol otvárali nám nový svet a v nás sa zrodilo povedomie, do tohto času úplne mŕtve, že sme rovnoprávnymi občanmi uhorskej vlasti, ale olúpení o rovné právo, ukrivdení, zaznávaní a bola nám upieraná samotná naša existencia. Do mladistvých sŕdc sa začínali hlboko vrývať slová básnika: Krivda za stôl sadla, pravda u dvier žobre.

V nemých kútoch bývalej slovenskej knižnice Ústredného peštianskeho seminára sa preporodil náš duch, a čím hlbšie sme sa ponárali do mŕtveho slovenského slova, tým hlasnejšie sa v našich útrobách ozývalo: Sme Slováci rodom a duchom!

Ale napriek nášmu preporodeniu sme boli opatrní a aby sme odvrátili i to najmenšie podozrenie, veľmi živo sme pracovali v maďarskom seminárnom literárnom zväzku. Rečnením, prácami sme vynikali nad spolužiakov. Pamätám sa, že počas vianočných sviatkov som deklamoval pôvodnú maďarskú báseň, ktorá bola odmenená dukátom. Škoda, že som si nezachoval kópiu, aby som sa zahanbil, ako som chcel napodobňovať Petöfiho.

Prvý a druhý semester štúdií sme obaja skončili eminenter primus.

V treťom semestri som ochorel. Znovu si mysleli, že sa ma chytajú suchotiny a poslali ma do infirmatória (nemocnica ústavu). I oči mi začali vypovedávať službu. Od tohto času som celých 28 rokov nosil okuliare, ktoré som odložil až posledných 10 rokov.

Konduktorom nemocnice bol istý Beníšek, štvrták z Banskobystrického biskupstva. Beníšek bol muž veľmi milý, tichý, prívetivý, a keď zbadal, že som naklonený Slovákom, hovoril so mnou len po slovensky. Bol som jeho výlučným pacientom, preto sa nemusel obávať udavačstva. Vo svojich voľných chvíľach sa venoval maliarstvu a ukazoval mi niektoré veľmi vkusné maľby.

V infirmatóriu bolo dosť času na rozmýšľanie a čítanie. Slovenská knižnica s ním susedila, a preto bola ľahko dostupná.

Vypracoval som si definitívny plán, že otvorene budem žiadať predstavenstvo seminára, aby nám povolilo voľný vstup do slovenskej knižnice, založenie kruhu, aby tí, ktorí majú hlásať slovo Božie slovenskému ľudu, sa mohli zdokonaliť v jeho reči a nadobudli si znalosť jazyka slovom i perom. Prosbopis adresovaný na rektora som zostavil po latinsky i maďarsky a Andrej Bielek ho mal prepísať, aby bol pripravený na podpisy.

O tejto záležitosti sme sa dôvernejšie porozprávali s Rusínmi a Chorvátmi a oni schvaľovali náš plán.

Po niekoľkotýždňovom pobyte v infirmatóriu lekári uznali, že po suchotinách niet ani chýru, ani slychu a prepustili ma z nemocnice.

Keďže som počas nemoci zanedbal univerzitné prednášky a colloquia (skúšky), musel som napnúť sily, aby som dohonil zameškané, ale skúšky koncom tretieho semestra, ktorý padol na čas pred Veľkou nocou, som riadne zložil.

Potajomky som vstúpil do korešpondencie s Martinom Kollárom, redaktorom Katolíckych novín, Richardom Osvaldom, redaktorom Kazateľne, a prezradil som im svoj plán. Kollár ma vystríhal, aby sme boli opatrní, lebo ako starší a skúsenejší predvídal, aké môžu byť následky, no my mladíci sme zahoreli k slovenskej reči svätým zápalom a nemohli sme pochopiť, prečo by sa slovenský klerik, ktorý má hlásať slovo Božie slovenskému ľudu, nemohol cvičiť v jeho reči a čítať v nej písané spisy.

V našom nadšení sme nemohli udusiť naše plány, a preto som písal i do Nitry Jožkovi Minárikovi a Formánekovi, o ktorých slovenskosti sme boli presvedčení, a prezradili sme im naše plány. Súčasne som v listoch radil zvolať schôdzu slovenských klerikov počas nastávajúcich prázdnin, aby sme sa poradili o potrebe slovenských bohoslovcov v biskupstvách s prevažne slovenskými veriacimi. To sa skrývalo pod záštitou porady na pútnickú cestu do Ríma.

Veľkú noc s radostným Resurrexit! — Vstal zmŕtvych! sme túžobne očakávali. Týždne pred Veľkou nocou sme hádali, kto bude tým šťastným a padne naňho lós o pridelení k miništrantskému zboru do ústavu zvaného „Anglická kolej“, klerikmi prezývaná „Anjelská kolej“.

Bol to dievčenský ústav na spôsob anglických dievčenských ústavov, kde sa vychovávali devy tých najpoprednejších maďarských katolíckych rodín — grófky, barónky a zemianstvo vyššej triedy. Bolo tam asi 250 — 300 dievčat.

„Zmŕtvychvstanie“ sa odbavovalo s veľkou pompou, prítomný bol obyčajne aj niektorý biskup, ktorý vykonával obrady za asistencie kňazstva a 24 klerikov z nášho seminára.

Napokon som tým šťastným bol ja, na ktorého padol lós zúčastniť sa ako miništrant na obradoch v „Anglickej koleji“. Nikdy nezabudnem na ten obraz, ktorý predstavovala kaplnka ústavu za prítomnosti 250 — 300 ozaj „anjelských“ tvárí. Často som dumal nad týmto okamihom a skrsla mi otázka: Koľkými z prítomných prenikal pravý duch resurrexit! a sursum corda? Pochybujem, že veľká časť „anjelského“ zboru i kléru rozjímala hlbšie o majestátnom Vstal zmŕtvych a Allelujah!

Na čo sme sa my klerici nemálo tešili, prišlo po obradoch, keď bola prichystaná hostina, o akej sa ani Lucullovi snívať nemohlo. A nielenže sme sa najedli, ale plné koše tých najlepších koláčov, cukroviniek, pomarančov atď. nám dali na radáš a nechýbal ani plný pugiľár, ktorý šiel do spoločnej kasy a bol rozdelený medzi klerikov koncom roka. Na tom poslednom som sa nezúčastnil, ale svoju porciu koláčov som si odniesol a na „anjelské resurrexit“ som nezabudol ani po desaťročiach.

Po Veľkej noci sme dokončili spomínaný prosbopis a mali sme ho podpísať a predostrieť Chorvátom a Rusínom na podpis.

Skôr ako bol prosbopis podpísaný, povedal mi konduktor Beníšek, že prefekt Való by rád mal kľúče od knižnice.

Táto správa ma zronila, lebo predpovedala búrku. I Andrej zostal náramne zarazený.

V mojej triede sa nachádzal aj istý Kroner, ak sa nemýlim, bol z Liptovského Sv. Mikuláša, klerik Banskobystrického biskupstva, zarytý maďarón, ktorý ustavične robil narážky na „panslávov“. Kroner a jeden Spišiak, ktorého meno si už nepamätám, ma často špehovali, keď som chodil do knižnice a potajomky si pod kabátom odnášal do môjho pulpitu niektoré slovenské knihy.

Kroner a jeho súdruhovia nepremeškali žiadnu príležitosť, aby nás hlasným verejným čítaním najhanobnejších odsekov Gruenwaldovho Felvidéku neinzultovali. Moje ponosy u predstavených na vyzývavé chovanie Kronera a jeho pusipajtášov nielenže nám nevymohli pomoc, ale urýchlili katastrofu.

Jedného rána v prvej polovici mája sa budovou rozniesla zvesť, že v ústrednom budapeštianskom seminári vyňuchali panslavistické hniezdo a klerici — renegáti — obskakovali ani nasolení a vrhali opovržlivé pohľady na Bieleka i na mňa.

My sme už vtedy boli zvyknutí na inzulty a našou odpoveďou bolo — ignorovanie polobláznov.

Keď sme sa jedného dňa po raňajšej bohoslužbe vrátili z kaplnky do bytu, na moje prekvapenie som našiel svoj pulpit otvorený, zámku vylomenú, knihy, papiere ani slama, slovenské knihy fuč, podobne i niektoré ešte nezodpovedané listy.

Andrej Bielek, ktorý mal svoj pulpit ďalej, bežal a mal na jazyku, že mu vylámali pulpit, keď zočil môj, ani čoby ho víchrica zastihla.

Prvá moja otázka Andrejovi bola: — Čo je s prosbopisom?

— Ten mám v kufri v dormitóriu.

— Poďme ta a daj mi ho nazad!

Ponáhľali sme sa do dormitória, ale na naše prekvapenie zámky na našich kufroch boli vylámané, šaty, knihy, spisy a čo len v kufri bolo, ležalo po zemi, posteliach, prosbopis fuč, podobne i niektoré slovenské knihy.

Po krátkej porade hovorím Andrejovi: — Andrej, ja idem k Wolafkovi.

Wolafka bol druhý prefekt, pôvodom Čech, ako sa mi sám priznal, ale maďarón non plus ultra. Neskôr, ako som sa dozvedel, sa stal čanádskym biskupom. Zásluhy pre vlasť si získal i pri nás!

Keď som predstúpil pred Wolafku a chcel som mu predniesť sťažnosť ohľadom vylámania zámok na pulpite a kufri, vrhol sa na mňa, ani čoby som podpálil seminár.

Aj keď mi nebolo do smiechu, musel som sa zachichotať, keď mi Wolafka vyhadzoval na oči: — Vy ste sa usilovali vzkriesiť Svätoplukovu ríšu?

— Velebný pane, — odvetím s úsmevom, — uisťujem vás, že keby som sa stal kráľom Svätoplukovej ríše, vymenujem vás za ministerského predsedu!

— Vyprosím si od vás takéto urážky, — odvetil Wolafka a tvár mu horela od hnevu.

— Velebný pane, — opakujem, — aká otázka, taká odpoveď. Vy tvrdíte niečo, o čom viete, že je to číročistý nezmysel, preto vám i ja len nezmyslom môžem odpovedať.

Toto skončilo moju sťažnosť u druhého prefekta a takéto zadosťučinenie som dostal za očividnú krádež a zbojstvo spáchané konškolármi.

Prvý prefekt Való ma dal zavolať. Ľutoval, že som podľahol vplyvu „národnostných pletích“. To vraj odo mňa neočakával, lebo podľa môjho účinkovania v maďarskom literárnom kruhu sa mu javilo, že som dobrým vlastencom. Povedal mi, že záležitosť musí hneď oznámiť biskupovi a od toho závisí rozsudok nad naším osudom.

Netrvalo dlho a do Pešti dorazil nitriansky biskupský sekretár, zlopovestný Wenczell, maďarón skrz-naskrz. Andrej a ja sme vedeli výsledok, akonáhle sme počuli, že je tu Wenczell, lebo od neho sme nemohli nič iné očakávať, len consilium abeundi (Laufpass).

Naše slovenské zmýšľanie netajil ani Andrej, ani ja a naše snahy zdokonaliť sa viac v slovenskej reči než v hebrejčine, arabčine a chaldejčine, ktoré sme na univerzite museli študovať, ale v praktickom živote sme ich nepotrebovali, sme považovali za potrebné, lebo ako klerici slovenských biskupstiev sme mali hlásať slovo Vykupiteľa práve v tej reči, v ktorej vzdelávanie sa a zdokonaľovanie sa považuje za priestupok. Vyjadrili sme sa, že ak toto považujú za hriech, kloníme hlavy a podrobujeme sa výroku.

Wenczell, ako sa aj dalo očakávať, nás karhal, že sme dobré vlastenecké meno Nitrianskeho biskupstva naštrbili, vrhli nevlastenecké podozrenie, špinu na celú diecézu a jemu nič nezostáva, len odporučiť biskupovi, aby nás stando pede prepustil, lebo nesmie v Nitrianskom biskupstve trpieť kňazov prejavujúcich nevlasteneckého ducha, akým sme boli napáchnutí.

Veľmi dobre sme vedeli, čo to znamená, že náš osud je spečatený.

Po odchode Wenczella sme boli terčom urážok a opovrhnutia zo strany spolužiactva — samozrejme, že predovšetkým maďarónskeho — a len pár rýdzich Maďarov s nami súcitilo a nebáli sa s nami zhovárať. Kroner a jeho renegátska banda jasala, inzultovala nás pri každom kroku.

Pamätám sa na jeden výstup.

Ústav nás nemohol vylúčiť skôr, kým neprišlo potvrdenie od biskupa. Chudák nitriansky biskup Roskoványi (Roškováni), ináč kňaz pobožný, vysoko vzdelaný, široko-ďaleko známy cirkevný spisovateľ, bol pravým kňazom, ale nie otcom a pastierom zverených ovečiek, lebo o správu biskupstva sa nestaral, ale ponechal to všetko na kancelára Wenczella, ktorý sa pod ctihodným menom biskupa dopúšťal tých najošklivejších prechmatov, zvlášť čo sa týkalo prenasledovania slovensky zmýšľajúcich kňazov. Takto si hľadel získať zásluhu vo vláde, aby mohol mitru (biskupskú čapicu) dostať na svoju hlavu.

Trvalo to nejaký čas po odchode Wenczella, kým biskupský rozsudok prišiel a za ten čas sme, pochopiteľne, boli riadnymi chovancami ústavu.

Bol deň exitu — prechádzky klerikov — ktorý sme strávili v seminárnej výletnej záhrade, ktorá sa vtedy nachádzala za honvédskymi kasárňami. V záhrade sme boli osamotení, spolužiaci sa nás štítili, akoby sme mali lepru.

Na ceste domov Kroner vystúpil z radu a stál naboku, kým sme s Andrejom neprišli k nemu. Na to vytiahol svoj žirafí krk, bol vysokej a tenkej postavy ani hlísta, a povedal urážlivú poznámku na Bieleka a na mňa.

Ja som bol silnej postavy, v nižších triedach gymnázia ma volali „ozruta“, a bol som si vedomý, že jednou rukou by som mohol chytiť tú hlístu za krk a šmariť ju 20 krokov ani loptu, preto to vo mne vrelo a dal som plný priechod svojim citom a odvahe. Zakričal som: — Keď sa nespakuješ z tohto miesta, v okamihu si synom smrti!

Bol to nepríčetný výraz pre bohoslovca, ale kalich opovrhnutia bol naplnený a nemohol som v okamihu nájsť viac opovrhujúce, ale stavu príslušnejšie slová pre besného maďaróna.

A moje slová mali účinok. Kroner sa pobral vnohy, zmizol ani gáfor. A od toho okamihu ani on, ani iní sa neopovážili urážať naše city, lebo výraz mojich očí a hlas ich presvedčili, že som pripravený zastať si svoje „nielen umom, ale aj päsťou“.

Konečne 30. mája 1887 výrok z Nitry dorazil a znel: Vylúčení zo seminára.

To bola prvá kvapka krvi, ktorú som s nadšením vycedil za svoje slovenské presvedčenie, ktoré sa každým dňom hlbšie zakoreňovalo v mojom mladíckom srdci a bolo ochotné priniesť akúkoľvek obeť na oltár národa.

Pretože ročný semester sa nekončil len júnom, dostali sme zvláštne povolenie z ohľadom na naše výborné mravy a výborné výsledky v štúdiách, že sme mohli skončiť rok, takže keď by sme i naďalej chceli zostať v kňazskom stave, nestratíme celý rok. Ako externisti sme zložili všetky skúšky eminenter primus.

Špirituálom ústavu vtedy bol Mons. Czibulka (Cibuľka), pravý kňaz, nežný, pobožný, so súcitnou povahou. Keď nám prečítali výrok, zavolal nás do svojho bytu a hovoril s nami ako láskavý otec. Ľutoval, že sme sa dali zachvátiť „chymérami“ a počúvali sme zvodné zvuky „zradnej víly“, a tak si prekazili brilantnú kariéru, ktorá nás bezpochyby čakala.

Obrátil sa ku mne a povedal: — Ak chceš prestúpiť do čisto maďarského biskupstva, s radosťou ťa odporúčim a bezpochyby budeš prijatý.

Poďakoval som sa za láskavosť a napriek tomu, že na moju hlavu padli oveľa väčšie starosti, než aké som dovtedy zažil, moje národné prebudenie ma natoľko posilnilo a vlialo mi takú neobmedzenú nádej, že som sa za ponuku pokorne poďakoval.

Tu musím podotknúť, že to bol ten istý špirituál Czibulka, s ktorého odporúčaním a na jeho osobné vyzvanie som prijal ponuku odcestovať do Ameriky a vstúpiť do seminára v Clevelande, keď na môj pokyn a odporúčanie ma Václav Panuška predišiel a poslal mi odtiaľ priaznivé správy.

V Pešti, kým sme čakali na ukončenie skúšok, sme mali príležitosť vyhľadať niektorých Slovákov, ktorí sa v metropole Uhorska nehanbili za svoj slovenský pôvod. Pamätám sa na istého Švehlu, hodinára, v ktorého byte sme sa skoro denne schádzali a kochali v slovenských časopisoch.

Táto hŕstka Slovače, zhromaždená okolo Švehlu, verejne vyznávala „martinský program“ a nebolo možné si ju zmýliť s „patriotskými“ Slovákmi, ktorí boli zhromaždení okolo Slovenských novín (Oslovín) a Vlasti a sveta (Chrasť a srsť), plátky vydávané vládou za ukradnuté peniaze Matice a otravujúce slovenské duše. V týchto plátkoch pracovali aj niektorí Slováci, ktorí, keď sa neskôr vysťahovali do Ameriky a zohrávali dôležitý zástoj v našom spolkovom i verejnom živote, bili sa do pŕs a pokorne plakali: Mea culpa! Mea culpa! Ľutujeme a kajame sa vrúcne a nabudúce už budeme vernými Slovákmi. Pritúlil som ich bratskou láskou, otvoril im svoje srdce i mešec a oni sa pri lámaní chleba dopustili na mne zrady.

Obeťou maďarskej rytierskosti sme neboli len Bielek a ja, ale meč padol i na hlavu Formánka a Jozefa Minárika, chovancov nitrianskeho seminára. Formánek bol vtedy v treťom ročníku teológie, Minárik bol prvák. Pre nich to bolo o to horšie, že ani jeden z nich nemal maturitu.

Formánka napokon prijali do Lovanu v Belgicku, kde dokončil teológiu a bol vysvätený za kňaza pre Ameriku a stal sa farárom v Bridgeporte. Vylúčením zo seminára úplne zvliekol národné rúcho, stratil národného ducha, národne neúčinkoval, nenapomáhal národné snahy, jeho životným cieľom sa stala mamona. Keď sa dosť „podperil“, odišiel do starého kraja na odpočinok.

Jožko Minárik bol nútený zložiť skúšky zo 7. a 8. ročníka gymnázia a urobiť maturitu a potom nastúpil na lekársky kurs do Prahy, kde zložil doktorát a usadil sa vo Veľkej Bytči, kde bol na národnom poli veľmi príčinlivý. Zostal verný svojim národným ideálom, ktorým ako mladík s radosťou priniesol prvú obeť.

Keď odbil zvon slobody Slovenska, Jožko Minárik sa stal prvým slovenským županom mojej rodnej Trenčianskej stolice.

Naše vylúčenie roztrpčilo slovenské novinárstvo. Ba nielen slovenské a české, ale aj maďarské a nemecké časopisy sa obšírnejšie zaoberali naším vylúčením.

S láskavosťou priateľa Dr. Jozefa Škultétyho, nestora slovenskej žurnalistiky, dekana bratislavskej univerzity, som dostal články, ktoré sa objavili v Národných novinách.