Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Raport kaprála Ďura Pazuchu z Kréty

Pavol Kuzmány

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2013 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Augustin Murillo Lopez, Viera Studeničová, Dorota Feketeová, Ivana Bezecná, Oľga Borošová, Marcela Kmeťová, Martina Šimková, Alena Kopányiová, Michal Belička, Dagmara Majdúchová, Jozef Rácz, Katarína Lengyelová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-89278-20-6

Pôvodná publikácia

Pavol Kuzmány. Raport kaprála Ďura Pazuchu. Tatran. Bratislava 1974. 360 s. Daniel Šulc zostavil a upravil. Daniela Lehutová redigovala. Viera Bosáková, zodpovedná redaktorka. Eva Mrukviová, technická redaktorka.

Bibliografické poznámky

Ako východiskový text sme použili text časopisecký:

Raport kaprála Ďura Pazuchu z Kréty. Národnie noviny, 28, 1897, č. 47, 48, 52 — 55, 59, 60, 62, 65, 66, 69 — 71, 74, 80, 82, 83, 89, 94, 96, 97, 99, 106 — 108, 112, 115, 116, 119, 123, 124, 125, 130, 131, 134, 135, 137, 139, 140, 142 — 144, 147.

Pri úprave Kuzmányho textov mali sme na zreteli autorov zámer i adresáta, ktorému dnes knihu určujeme. Je prirodzené, že principiálny bol zreteľ súčasnej jazykovej normy. Pravda, vzhľadom na charakter Kuzmányho čŕt a predovšetkým na charakter jeho najväčšej práce Raport kaprála Ďura Pazuchu z Kréty, nestavali sme požiadavku realizácie súčasnej spisovnej normy absolútne. Odchýlky od súčasnej spisovnej normy majú však svoje opodstatnenie a odôvodnenie len tam, kde ide o charakter funkčnosti. Ide totiž o to, že Kuzmány v mnohých prípadoch (ako pred ním najmä G. K. Zechenter-Laskomerský vo svojich Listoch Štefana Pinku a Cestopisoch) zámerne nesprávne písal názvy mnohých reálií kvôli vytvoreniu alebo zdôrazneniu istej atmosféry. Preto na viacerých miestach stretneme sa s rôznym písaním zemepisných reálií, faktografie i cudzích slov. Takto písané cudzie slová i reálie sú v Kuzmányho texte funkčné. Pravda, tieto rozkolísanosti a deformácie nechávame iba tam, kde sú opodstatnené.

Zásahy do textu sú zväčša slovníkového (nahrádzanie bohemizmov a nenáležite použitých slov) a gramatického charakteru. Najmenej úprav je v oblasti štylistickej. Tu sme zasahovali len v tých prípadoch, kde si to vyžadovala zrozumiteľnosť.

I po takýchto úpravách zostáva však Kuzmányho dielo nedeformované a neskreslené.

I

Kanea na Kréte 10. februára 1897

Milovaný pán ujček!

Poslušne meldujem, že som sa s pomocou božou z rakúskeho „Lloydu“ minulý týždeň šťastlivo sem dostal.

Bolaže to cesta! Boh mi odpusť moje hriechy, ešte i dnes mi uši hučia a žalúdok mi vrčí ako doma náš starý Dunčo na retiazke; ale poctivý človek sa konečne všade prehrabe a zo všetkého vylíže.

Lenže už posledné dni našej premávky mi vyprázdnili dočista nielen moje vnútornosti, ale aj môj pugilár. Keby nebolo bývalo tých pár groší — zvyšok toho foršusu, čo ste mi tak láskavo vymodlikali u tej slávnej redakcie Národných novín — a keby mi aj môj nový známy — páter františkán, ktorý na tom samom šífe cestoval do Svätej zeme — nebol oferoval jeden belasý papierik v cene „tíz“ forintov, tak by som veru tuná teraz musel chytať v mori hláče a raky a zajedať ich morskou trávou, lebo léňunku dosiaľ tu nebolo a pán boh sám vie, kedy bude.

Bolo by teda veľmi dobre, keby ste zavčasu čo potrebné zaopatriť ráčili skrzevá čerstvého foršusu u tej slávnej redakcie Národných novín, lebo inak na tej morskej tráve vyschnem na triesku a rebrá si už i tak po tme zrátať môžem.

Veľa nežiadam, ale čím viac toho bude, tým lepšie; odplatím sa svedomite správami, ak ma len tí Turci a Gréci — ktorých je tuná viac ako múch v židovskej krčme na Bacúchu, a práve takých bezočivých — nechajú pri živote. Nuž ale o tom potom.

Teraz, ak dovolíte, napíšem Vám všetko po poriadku, čo a ako.

Pamätáte sa, že som si tú vojenčinu ešte koncom minulého roku odbavil. Ležali sme v Sliezsku a tu ti naraz z čista jasna príde befel, že vraj: marš! Bolo to v októbri.

„Ký to beťah,“ myslím si, „veď vari len nepôjdeme v zime na Rusa?! Zamrzneme tam všetci ako húsenice a potom odkiaľže naberieš napochytro ten potrebný prófant? Veď si ho azda nebudeš nechtami vyhrabávať spod snehu na medziach ako u nás zajace? Pán boh s nami a zlé preč, ale befel je befel, a keď je raz tu, tak ,musme‘!“

Natiahli sme teda gamaše, pritiahli remienky na bagančiach, šultrovali naše zaľúbené manlicherky, vyfasovali komisniak biely ako uhoľ, potom každý z nás osemdesiat piluliek na vracanie, a vo meno božie: marš!

Sotvaže sme boli až po kolená v blate — netrvalo to ani pol hodinky — a už tu máš stanicu!

„Eršter cuk Waggon 36.228 ajnštajgn, cwajter cuk Waggon 22.836,“ atď. atď. zahučalo komando.

Trvalo to hodnú chvíľku, kým náš celý batalión vtrepali do tých vykázaných palácov. Bolo tam zle, lebo ešte len toť druhý deň, čo vytiahli z nich transport poľských ošípaných, a tá dezindifikácia — alebo ako sa menuje — smrdela ešte viac ako tie božie zvieratká.

Frajter Kalina, čo bol tiež v mojom cúgu, začal kýchať, len-len že ho to nezvalilo, alebo že mu neufrkla hlava.

— Fertik! — kričí konduktor, a my hybaj ďalej.

Sedelo nás tridsaťšesť v tom voze. Oblokov nebolo, ako obyčajne v šiestej triede, len pri dverách bola trochu pootvorená škára, aby sme mohli málo dýchať a vidieť. Daktorí z nás vyhrabali sa na strechu vozňa a bolo im tam lepšie ako tým vo voze; sedeli na kraji, vyzváňali nohami a mohli aspoň nafukovať slobodne pľúca.

Kalina sa oprel pri škáre a len chvíľkami pokrúcal hlavičkou. Neletíme ešte ani desať minút, a už sa dá do kriku.

— Pán kaprál, nech ma tu čert vezme, ak ten mašinista nevyviedol dáku hovädinu! Nenadarmo vylial do seba na stanici celý flašencúk tej kontušovky, a teraz nevie cestu. Veď koľaj do Krakova beží hen vľavo, a on nás šmýka vpravo, do Tešína!

Bisťuže dade! Budeže to komédia! No veď obráti, keď uvidí, na čom je a že by mu z toho kvitla mrzutosť.

Hľadíme, hľadíme tou škárou — ale horkáže jeho bryndza! — len fujazdí rovnou čiarou s nami, akoby nás ukradol! Konečne sa pristaví v Tešíne, ale len na chvíľku, čo sa mašina a mašinista napili, a už zas len ďalej.

„Nuž, kdeže ťa to čert nesie?“ pomyslím si. „Hádam nie na Rumunov do Sedmohradskej?“

Netrvalo to dlho a už sme v Čadci.

— Holt! Ausštajgovať, a síce ajncvaj!

Befel je befel, vyteperíme sa z tých našich salónvagónov, povystierame nohy a čakáme ticho v rade, čo ďalej?

Náš pán kapitán, ináč veľmi dobrý pán, obrátia sa k nám:

— Hapták, deti! Otvorte oči a uši. Pôjdete na voľbu, nie voliť, ale udržiavať poriadok, lebo vec je taká: niet poriadku bez neporiadku a neporiadku bez poriadku, a pri voľbách je o oboje postarané! Rozumeli ste? Cíhungrex, marš!

A tak sme teda, nastaviac bagnéty, za tridsaťšesť hodín udržiavali poriadok pri voľbe v Čadci, pričom nám žandári nadháňali voličov, aby sme ich mohli držať v poriadku. Mysleli sme si, pravda, že je to divný spôsob pri tých našich volenciách, ale voľba-nevoľba, poriadok-neporiadok, predsa sa nám to lepšie zdalo, ako mráz na Rusi!

Keď sme už potom za tri dni boli s tým vlasteneckým poriadkom načisto hotoví, tak sme sa zas utiahli do tých našich šlófvágnov. Mašinista zas vtiahol do seba celý flašencúk — teraz ale samožitnej — zahvízdal veselo a my, sprevádzaní požehnaním a vrelou vďakou našich do poriadku privedených voličov, hybaj zas do Sliezska.

Písalo sa veľa o tej voľbe, ale že by pri toľkom poriadku bol býval azda ešte i neporiadok, tomu ani Vy hádam neveríte.

V decembri bolo po službe! Zbohom, teliatko, rafika a komisárok, zbohom, bakadoháň a trotoárky, zbohom, ty menáž a vy blchy v kasárňach! S obšitom vo vrecku a palicou v ruke putoval som domov, do Slatinej, ktorú teraz menom „Szalatna“ priviedli do poriadku. Stačil som ešte pred Novým rokom a moja Zuza — tá už má taký zlozvyk — div že ma neudusila! Deti ešte nemáme, a tak dusí mňa. Aká pomoc?

Po mnohom dusení zasadol som si s mojou Zuzou k ohnisku, kde mala práve pristavený hrniec s krumpľami. Už začali frflať a pukať, a tak sme si rozprávali so Zuzou o tom a inom, kým sa krumple dovárali.

Spomínali sme na všeličo, i na biedu a na zárobok, a tu som mojej Zuze odkryl plán, ktorý mi už dávno hlavu lámal. Ešte v Sliezsku počul som vyzváňať o tom, že tam okolo Turecka, na dajakom ostrove Gréte a či Kréte vypukla rebélia. To jest nie práve rebélia, ale že vraj Gréci režú Turkov a Turci režú Grékov, a aby sa všetci nevyrezali, tak že tí rozliční cisári a králi dohovorili sa na tom, akým činom by tam zas poriadok uviedli. Lebo poriadok je hlavná vec, keď i obyčajný poriadok na Kréte bol vraj ten, že Grék celý deň zaháľal a Turek mu pri tom pomáhal. Pracovať nepracoval nijaký, tak ako tomu u nás hovoria „nápraskom“. Prečo aj?! Keď mal Grék hlad, tak siahol rukou do mora a mal rybu, vzal Turkovi barana a zelenina ho nezaujímala, tá aj tak na divoko zôkol-vôkol rástla. A lačný Turek to robil práve tak, lenže opačne. To bol tam vekmi ustálený poriadok. Zdá sa ale, že Grék sa prebral, a z toho že povstala tá kuca-paca.

Tureckému sultánovi sa to ľúbi, lebo za lacný groš sa vraj zbaví tej poctivej kompánie, o ktorej (t. j. o Grékoch) už i apoštol Pavel písal, že sú darebáci a bruchopasníci. Susedným kráľom to nejde pod fúz a tak sa dohovorili, že zverbujú žandárov a pošlú ta, aby robili poriadok. Vidíte, čo žandár, to poriadok!

Ja, ako poriadny človek, premýšľal som sem a tam a nakoniec sme sa s mojou Zuzou dohovorili, že ona povedie malé hospodárstvo ďalej a ja že pôjdem ako žandár na Krétu.

„Diktom faktom,“ riekaval náš kantor v škole, keď nás na lavicu vystieral a nohavice nám vyprašoval. Nabral som si teda tých varených krumplí na cestu, Zuza mi dala ešte pár koruniek, čo dostala za priadzu; potom zasa chvíľka toho dusenia, a zbohom, Szalatná!

Viezli ma, viezli na tej železnici ako surové vajcia, a tak ma potom vo Viedni vyložili v ohromnom sklenom paláci, ktorému riekali: Nort pán hoff. Tam už čakal na mňa môj známy Mišo Záruba z Prievidze, čo nosieva vo Viedni po domoch sklenený tovar na predaj.

Mišo sa vyzná v celej Viedni ako vo svojej dlani, a tak ma hneď zaviedol na dobré pivo a guláš, o akom som ešte ani len na vojne nechyroval; ten, čo nám dali v Čadci v tých plechových škatuľkách, bol len cesnak a cibuľa v čiernej omáčke, na mäso zabudli.

Vyspal som sa u Miša, a bolo ich tam u neho okrem mňa ešte asi dvanásť krajanov na nocľah; najviac kupčili s kadejakým tovarom a darilo sa im vraj dobre.

Na druhý deň ráno, keď som sa oholil, umyl a vyparádil, zaviedol ma Mišo tými ulicami bez konca a kraja pred veľkú bránu s piatimi vrátami. Pomyslím si: Človeče, akéže to asi bude humno, keď na zvážanie potrebujú toľko miesta? Mišo mi ale odsekol, že vraj čo bláznim. Toto je brána do kráľovského kaštieľa; zvážať že sa nič nezváža, ale každý otvor že má svoj účel; prvým otvorom prechodia katolíci, druhým evanjelici, tretím pravoslávni, štvrtým pohani, mohamedáni a bezvyznanci a nakoniec piatym židovstvo. To vraj preto, aby, keď sa pán kráľ tam raz podíva, hneď vedel, koľko má tých alebo oných. Stráž, ktorá stojí tuná hneď za rohom, musí dávať dobrý pozor, aby ten poriadok nebol rušený.

Mišo ako katolík pustil sa tým prvým otvorom, ja ako evanjelik druhým, aby sme hneď za rána nemali mrzutosti.

Bolaže to za krása za tou bránou! Vpravo jeden na ohromnej skale na furmanskom koni, ktorý sa mu vzpína a nechce napred, vľavo zasa jeden na peknom tátošovi, ktorý len tak seká prednými kopytami! Že vraj ten prvý je princ Eugen, ten druhý princ Karol. Ten jeden mlátil Turkov, tento zas Napoleona. Na pravej strane pristavujú nový kaštieľ a naproti nám je starý, ten má toľko oblokov, že ich ani v celej Bystrici s Radvaňou a Podlavicami spolu toľko nenarátaš. To vraj zasa na to, aby sa do všetkých krajín mohlo komótne nazrieť.

Povedali nám, že tých žandárov verbujú v paláci pána spoločného miništranta pre mimorakúsko-uhorské záležitosti, čo je hneď vľavo za plotom, bočne od kráľovského kaštieľa; tak my ta!

Pri vrátach stál ozruta chlap, v kožuchu od uší k pätám, na hlave mal podivný klobúk; vyzeral ako božie oko; v ruke držal hladký buzogáň na päť šuchov dĺžky so strieborným obuchom. Veru nechcel by som, aby ma ním poťapkal!

Mišo, gurážny chlapík, bez všetkej ceremónie hneď k nemu:

— Dobrý deň, pán Nejezchleba, — povedá. — Vediem vám regrúta pre tú Grétlu.

— Známo jest, — odpovie ten blahosklonne. — Hned ve dvorže, první dverže v lévo.

Ja som si netrúfal ani muknúť. Pane bože, čo ten Mišo má za vysokopostavené známosti!

Vôjdeme do dvora a dáme sa do tých prvých dverí. Zaklopeme.

— Herrajn!

Vstúpime, ale vidieť sme nevideli nič. Dym ako v pazderni, len pomaličky začalo sa brieždiť. Bola to dosť veľká izba. Na zadnej stene proti dverám bol nízky kanap, že vraj, ako mi Mišo potom riekol, diván, na kanape obor s oholenou bradou, s vymastenými bajúzmi, na hlave bol obliaty pečatným voskom s tmavobelasým franforcom, miesto nohavíc mal širočizné pľundry s rozkrokom pri kolenách, potom dlhočizné juchtové kamaše a miesto čižiem opánky na pol druhého šúcha s hore vyhnutými koncami ako člnky. V ruke mal dlhočizný čibuk.

Mišo ako osa hneď doňho:

— Dobrý deň, pane Vejtrubo! Vediem vám tuná toho regrúta na žandárstvo pre tú Grétlu; je to bývalý kaprál Ďuro Pazucha zo Slatiny — chlap ako buk a zachovalý občan. V poriadku sa veru vyzná, bol pri voľbe v Čadci.

Toto hneď zapôsobilo. Pán Vejtruba len rukou blahosklonne kývol.

— Známo jest, — povedá. — Lénunku určeno jest jeden zl. 50 gr. denne; menáž, kvartýr, uniforma, doprava na Krétu, fraj a po výslužbe nárok na zaopatření jako písař, listonoš neb konduktér. Přijímate-li podmínky, tak mně dejte váš militérobšit, podepište se sem do tohoto frcajchnisu, složte přísahu a pak dostanete 21 zl. 75 1/2 krejcarů co systemizovaný foršus na cestovní trovy do Kréty. Plat na Krétě bude vám vyplacen od Turků, z turecké kasy.

Len som uši otváral nad toľkým šťastím; iba tá posledná podmienka trochu sa mi nezdala. „Čože potom,“ pomyslím si, „keď ten Turek v tej svojej kase nemá dna, alebo keď mu ju Gréci vyfúknu?“

Chvíľku som síce premýšľal, ale čušal som ako voš pod chrastou. Mišo ma len tak potajme štuchol lakťom do boku; ja som teda pekne-rúče podpísal a zložil tú tureckú prísahu po nemecky, lebo po turecky neviem a po nemecky nerozumiem. Nato mi vysádzal Vejtruba 21 zl. 75 1/2 gr. a napísal mi maršrutu, podľa ktorej som mal odcestovať z Viedne na „Siet Pán Hofu“ 4. februára ráno o 7. hodine a dostaviť sa na Marinčino komando v Trieste 5. februára o 8. hodine.

A tak sa i stalo. Mišovi som sa za preukázané priateľstvo rúče poďakoval a prosil som ho o ďalšiu protekciu, keďže on má také rozšírené vysokopostavené známosti. Mišo sa len tak potajme pod jeden fúz usmial a ticho povedal:

— Keď má človek handel, tak známosti a fortiele nevystanú.

Vejtruba mi stisol ruku a riekol:

— Nashledanou na Krétě!

Obrátili sme sa a, idúc von, videli sme v kúte učupeného poľského žida v kaftane, ktorý se Vejtrubovi až po zem klaňal.

— Též statný kandidát četníctví na Krétě, — povedal Vejtruba, — Šmaje Šmajsner z Brody.

Už vopred sa teším, až mi dakde tak šikovne nadbehne na Kréte!

Pošta tuná odchodí každý týždeň tri razy a dnes je už najvyšší čas, aby som končil.

Tak ešte raz — nezabudnite na ten foršus! Čím sa Vám, môj milovaný pán ujček, do ďalšej lásky porúčam a Vás na tisíckrát pozdravujem.

Váš úprimný a vďačný Ďuro Pazucha.

II

Kanea 13. februára 1897

Milovaný pán ujček!

Pokračujem v mojom raporte, aby som čím prv s mojou cestou skončil, lebo tie veci tuná zo dňa na deň viac sa chýlia k tomu, že ak náš žandársky batalión čo najskôr nezriadia a my poriadok neurobíme, tak ho Gréci a Turci urobia sami medzi sebou. Vydrancujú sa obojstranne až na ostatnú košeľu, vyškrtia sa až na poslednú kvapku krvi a nám potom nič iného nezostane, ako hodiť vrece cez plece, strčiť píšťalku do úst a viesť handrárske remeslo na Kréte.

Čo sa nedávno u nás v samom meste nestalo! Gréci vydrancovali a vypálili turecké, Turci nato grécke štvrte; teraz majú obaja pokoj. Podobne to vraj pôjde na celom ostrove, a keď sa poslední dvaja zaškrtia, tak bude na svete o toľko a toľko nepoctivých ľudí menej. No ale aspoň bude poriadok!

Dňa 4. februára, vo štvrtok po očistení P. Márie, stojím ráno už o šiestej hodine u toho a toho Siet Pán Hofa a čakám na Miša; musel sa dakde oneskoriť.

Nemám čo robiť a tak premýšľam o tom, prečo tí Nemci stanicu menujú „pán“-om? Tí páni, Hof a Siet, u tých by to meno ešte ušlo, lebo sú to skutočne také ozrutné staviská, že by si ľahko do nich vkvartíroval všetkých Slatincov, Pojničanov, Bystričanov a Brezňanov, ba ešte aj Bacúch ako dôvažok. Okrem toho ešte všade samé zlato, zrkadlo, mramor, lampy a zamat, môže sa teda svedomite povedať, že sú pánmi.

Ako tak premýšľam, prirediká sa horko-ťažko vozisko ako chalupa, že vraj „obnimus“. Hrnú sa z neho celé kŕdle ľudí a medzi nimi aj kto nie ako môj milý Šmaje.

No, bodaj by si sa prepadol aj s tvojím hnusným cylindrom, namasteným kaftanom a s tvojimi ako obruče skrivenými nohami!

Hrabe sa vedľa mňa, ja ale ako šíp obrátim sa k múru a začnem usilovne rátať muchy: na šťastie ma nezočil, čo priam metal očami dookola ako jastrab; ľudia mu robili špalier a zapchávali si nosy. Ale, človeče, čo ti je súdené, to ťa ver’ neminie!

Sotvaže sa Šmaje stratil, vidím Miša kráčajúceho z mesta, s košom na pleciach, tovarom ťažko obťaženým.

— Zdrav boh, Ďurko! — rečie. — Odprevadím ťa až do Mödlingu, mám tam známeho krčmára, čo rád u mňa kupuje, tak sa môžeme ešte aspoň pol hodinky vo voze porozprávať.

Celý som okrial, len som Miša prosil, aby sme čo možno ostatní sadali do vagóna, lebo mám strach, aby ma ten Poliak nezočil.

Mišo mi obstaral lístok na moju maršrutu až do Triestu; ja stojím v kúte a vidím, že Šmaje si obzerá Miša pri kase, rád by sa mu prihovoriť, ale nevie, ako na to. Šmaje sa stratil, a my sme vykročili tým istým širočizným schodiskom do prvého poschodia, odkiaľ vlaky vypravujú, a uchýlili sme sa do medzidveria pri výčape. Šmaje ako lasica behá a čuchá okolo vlaku, nakukuje do vagónov, až ho konduktor jednoducho chytí za krógel kaftanu a šmykne ho do voza.

— No, chvalabohu, toho som zbavený, — pomyslím si, obdivujúc šikovnosť a konduktorovo tempo, ktorý si po tej operácii opľul prsty na pravej ruke a otrel o kabát s hlasným „pudertaifel“.

Mňa s Mišom vpratali do predného voza, ľudí v ňom skoro nebolo, a tak sme nielen pohodlne sedieť, ale i bez svedkov hovoriť mohli.

Odporučil som Mišovi moju Zuzu, prosiac, aby jej noviny posielal, v ktorých bude reč o našom batalióne a našich výkonoch.

Mišo všetko sľúbil, potom mi ešte napochytre vtisol dve zlatky a jednu fľašu poriadneho vína v sprievode jedného paklíka olomouckých syrcov (voňali skoro ako Šmaje) a na stanici v Mödlingu vyliezol z voza.

Ešte jedno „zbohom, Mišo“ a „zbohom, Ďurko“, a už letím sám a sám ďalej.

Krajina to bola pekná; vpravo, vľavo samá vinica a jedno mesto za druhým, každú chvíľku fabrika, záhrady, letohrádky, až rozkoš! Konečne prišla na mňa mdloba a ja zaspím ako klát.

Ako dlho som spal, ako nie, to už ani neviem; viem len to, že mi vždy niečo vŕtalo nosom. Prebudím sa, a kto sedí pri mne akurát oproti, kto nie, ako Šmaje a prehrýza si cesnak s macesom!

Myslel som, že ma od zlosti porazí. On ale, usmievajúc sa takým činom, že mu papuľa siahala od jedného ucha k druhému, mlčal a prežúval svoj cesnak s macesom.

O vôňu nebolo starosti; moje „kvargle“, Šmajov cesnak a on sám, to stačilo. Aby mi žalúdok neskrútilo, vytiahnem krátku „štiavničanku“ a napchám dohánom, čo som si ešte hen z mojich kaprálskych časov zgazdoval. O chvíľu plával Šmaje v oblakoch, len jeho zapálené a slziace oči tu i tu splašene po mne šibli.

Ja som vždy len mlčal, on sa ale ustavične na lavici sem a tam kýval a šuchal; na jeho skrivenom nose bolo badať, že ho páli jazyk.

„Keď chceš, začni,“ pomyslím si, „však ti ja odpoviem i po nemecky! Či som sa vari tej nemčine v Sliezsku dosť nepriučil? Nuž a kliať? To viem až v troch rečiach. Čože by som to bol inak za kaprála?!“

O chvíľku vstane a chce otvoriť oblok.

— Fersajn se, — riekne, — verach mochn auf ten fenster ese tréfene Lüft doherrinet.

— Abtrétovať! — komandujem ja. — Nix aufmachen, a keď chceš mať poriadny košere Luft, tak si sadni in andre furwesen.

— Gotteberdewelt! sennen se nix ä zoj kritiš um šrajn se nix ezoj; hoste gesén e Manír onter kameróden?

— Nix kamerát, — poviem mu ja, — až na Grétle, a — o tom potom!

Medzitým náš vlak čoraz väčšmi postupoval do vrchu cez potoky, priepasti, jednou dierou dnu, druhou von, cez mosty, vysoké ako hen dve bystrické veže jedna na druhej!

„Kdeže ťa čert vlečie?“ pomyslím si. „Veď to stúpa ako na Ďumbier, a o pol hodiny sme iste v nebi!“

— Kondoktér, kondoktér! — kričí Šmaje, — lossen se halten auf den cúk! Jach ver ausštajgn, jach ver mer nix lossen mochen kapóres fom mesüggenen fírer was ziet om Lokomotív!

Konduktor, ten istý, čo ho ešte vo Viedni priviedol do poriadku, otvorí bočné dvere a povie mu, aby nerobil larmu, lebo že ho dá na najbližšej stanici zavrieť do áreštu! Šmaje naraz zatíchol, ale hneď ako konduktor odišiel, dal sa do reči.

— Vý haisst arretíren? Mich viller arretíren? Er konn mich gor nix arretíren! Bin ich nix e kinfliger šandarm? Konn jach werden gearretírt?

— Nix rezonníren! — ja na to. — Síce ťa zviažem ako batoh a vyhodím na cestu!

Pomaličky vyhrabli sme sa na vrch, potom ešte dlhočiznou dierou a boli sme už v Štajersku, kde kropy rastú a ľudia s nahými kolenami okolo behajú. Na stanici v Mrcivomšlógu bol obed poriadny a nie drahý. Šmaje zostal sedieť vo voze a zjedol šesť cibúľ veľkých ako päste.

Od toho šlógu koľaj vedie vždy utešenými dolinami vedľa potokov Murici a Mury až do Grazu, čo vraj pred veľa rokmi menovalo sa Hradcom, ako mi to syn pána farára zo Zvolena raz bol povedal. Tam som si zaolovrantoval; kúpil som si krajec chleba za groš, za dva slivovice a pri tom zmámil som šesť kvarglí. Bolo by to ešte to jedlo chutné, ale tá vôňa! Šmaje zasa skántril dva cesnaky. Ten človek má veľmi komplikovanú stravu: na fruštik cesnak, na poludnie cibuľu, na olovrant cesnak a na večer cibuľu s cesnakom, a furt macesy! A že vraj pri tom nemá zbohatnúť a smrdieť?

Po večeri vystrel som sa na lavicu a bolo mi dobre. Bolo už dosť tma, keď ma zobudilo Šmajovo jajkanie.

— Zó štorchn se doch nix ezoj! Mer kann nix súmachen den Aug! Gotteberdewelt, hásst e šnorchn, das mer glábt der gonce cúk wos is auf du Bón werd gebremst. So werden sech šnorchn e bruch!Zó wár als ech bin e órmer gešlógener Jüd aus Bródy.

— Žide, nix rezonníren! Už som ti raz povedal, inak sex štunden krumm šlisovať — potvora!

— Aj waj, wý hajsst krummšlisovat? Šnorch ich, oder šnorcht er? Wajl šnorcht er, soll werden jach gešlossen werden krümm? Hást e gerechtigkajt!

Ja som sa zas len natiahol a spal som rúče ďalej, nedbajúc na židove lamentácie.

Na stanici v Sv. Petre som sa prebudil. Už sa pomaly začalo brieždiť. Videl som vpravo i vľavo vysoké múry bez konca a kraja. Konduktor, ktorý otvoril dvere, inak dosť vľúdny človek, povedal mi, že tie múry slúžia ako ochranné ploty proti snehovej metelici pri bóre. Bóra je vraj taký fujak, že nielen ľudí, ale i erárne fúry prevráti! Lanského roku bóra vychytila exekútora na úradnej ceste a zaniesla ho do dajakej jaskyne, ktorých je tuná viac ako v celej Európe dohromady, tam s ním tresla a od tých čias o chudákovi viac ani chýru, ani slychu.

Je to poriadok na tom božom svete!

Kraj je samá skala; podľa starej kroniky tuná sám čert oral, pri čom ornicu pod skaliská zvrátil. Rovného poľa ani nevidíš; vyzerá to ako hrozitánske vahany. Ľud je slovenský, polia volá dolinami; tá ich slovenčina je trochu pre nás nezvyčajná, ale mená dedín a osád, ako Senoseč, Opčina, Lipica, Nabrežina atď., sú ako vo Zvolene. Keď ťa taká vystrojená krásna Slovenka pozdraví: — Dobro jutro, dobr dan, dobr večír, gospodine! — tak tomu rozumieš hneď.

Za stanicou Nábrežnou ešte jedna priekopa a naraz sa môžeš podívať na nekonečné more z takej výšky ako z Baranova na Bystricu. Bože, je to vody!

Šmaje zasa len sebou šklbal.

— Wý hajsst? Gott soll hüten dass mer soll entglaisen; wer mer sain olle kapóres ünd ersaufen in dem fielen wasser wý dü jungen Hünd!

Nebolo by ťa škoda, a na Grétle by ti tiež pre to vlasy nevyšklbali!

Za štvrť hodinky nato, vždy na brehu čím bližšie, tým väčšieho mora, zostal vlak stáť a my sme boli v Trieste, kde Slovania hovoria po taliansky ako bystrickí Slováci po maďarsky.

Ja som sa cestou dobre vyspal; prevesil som remennú kapsu cez plece a hybaj von z voza. Manebríroval som tak šikovne, že ma Šmaje medzi ľuďmi stratil, a keď sa ľudstvo trochu preriedilo, tak som sa pustil dvermi von. Pri dverách stál zasa chlapík, na hlave mal modrú čapicu a plech ako misa na prsiach s nápisom „portier“, podobal sa veľmi tomu jeho kolegovi vo Viedni u miništranta.

— Billetti, signori! — pokrikuje.

Ja siahnem do vrecka a vytiahnem kartičku, ktorú mi Mišo vo Viedni kúpil a konduktori ich klieštikmi na ceste ako riečicu poprevŕtali.

— Tu si to vezmú, — povedám po slovensky.

— Zdař bůh, krajane! — on na to po česky. — Odkud vás pán bůh veze?

Ja som celý okrial, vyrozprávam mu, čo a ako, a on hneď privolal malého chlapca.

— Poslouchej, Vašku, tohoto pána povedeš na komando della marína! — Zítra službu nedělám a vyhledám vás, jestli mi po Vaškovi skážete, kde vás zítra ráno nalézti mohu.

Pekne som sa poďakoval a Vašek, čiperný chlapec, viedol ma rovnou cestou na komando.

Pri komande stál vojak na stráži; mal čudnú nízku, širokú čapicu bez striešky na hlave, krabatel nemal, len voľnú blúzu so širočizným golierom, široké pľundry a opánky, a miesto gveru holú šabľu v ruke. Pozdal sa mi tak, vyzeral po fajnovsky, ako čo by si ho zamočil celého do tmavomodrého atramentu.

Pustil nás dnu a o malú chvíľku nato už nás viedol ordonanc zasa cez mesto do kasárne. Tam som oddal maršrutu a povedali mi, že do poludnia mám na vôli poobzerať si mesto, potom ale že sa musím meldovať u bachmajstra Krátkeho. Hneď som si myslel, že to zas bude nejaký krajan, ako sa to aj vskutku dokázalo.

Vašek mi povedal, že ma povedie na rybací trh a do prístavu. Ideme takými úzkymi ulicami, že si vpravo-vľavo múry lakťom trel, a zas takými širokými, že mohlo pol kompánie vo fronte komótne masírovať. Ľudstva na uliciach ako na radvanskom jarmoku, všetko kričí, jačí, spieva a robí čertovskú larmu. Spýtam sa Vaška, aký je to poriadok? On sa len usmial a povedá, že je to ešte nič. Sú vraj fašiangy a že po celý čas fašiangov políciu zavreli, aby ľuďom pri zábavách nezavadzala. Podvečer a v noci — keď ľudia od samopaše po hlavách chodia — mohlo by sa ľahko stať, že by polícia dala príležitosť na bitky.

— To je predsa múdry svet! Nuž ale čože robia zlodeji? — spytujem sa Vaška.

— Tí majú tiež fašiangy! — povie Vašek.

Dostali sme sa pomaly na široký pľac, stála tam jedna búda vedľa druhej, ľudstva všade ako mravcov, a tá vrava!

— Tonnino alle karanta! — kričí jeden, čo mu hrdlo ráči, druhý zas: — Sardóne, sardóne alu diecil, — tretí: — Barbón, barbón[1] alu trenta — a tak ďalej, že človeku v ušiach zaľahne; a tých rýb, velikých, malých, tučných, dlhých, raky, pavúky na dva šúchy dlhé! V jednom koši vpravo hemží sa celá fúra živých podivných okrúhlych rakov bez chvostov, v druhom koši zas rak ako noha, bez klieští. Spytujem sa Vaška, aká to stvora. Povie mi, že vraj „langusta“.

Pritom pečú a vyprážajú to božie požehnanie na všetkých stranách, a to na oleji; smrdí to ako všetci čerti!

Hneď pri trhu je morský prístav; ležia tam šífy z celého sveta jeden vedľa druhého; vykladajú kávu, kože, olej, víno atď., nakladajú cukor, múku, kamene atď., atď. V prístave je dlhočizná a široká hať a okolo nej parné šífy, dlhé ako polovica Lazovnej ulice v Bystrici a široké ako naša krčma v Slatinej.

Tak sme stáli a obdivovali všetko okolo nás na tej kamennej hati, ktorú podľa Vaška zovú „Múľo Jan Karlo“. Na samom konci pravého brehu stál prikotvený ohromný šíf, čierny ako uhoľ; na boku mal zlatom nápis Minerva.

Bodajže ťa, pomyslím si, ale že je to stvora! V prostriedku šífa stál koch a kädilo sa z neho ako z desiatich parných vozov.

— Brzo odjede, — povedá Vašek. — Má náklad na Korfu a Krétu, pak dál do Smyrny a Bejrutu, až do Alexandrie.

— Kdeže je to? — spýtam sa ja.

— Podívejte se přímo, — Vašek na to. — Vidíte nalevo tú kulatú věž, co má vystrčenou tyčku, na které visí dvoje černých balónků? To je „maják“ a ty balónky jsou signále, že se blíži loď. Cesta na ostrovy Korfu a Krétu vede kolem té věže rovnou čarou něco vlevo, a jede se tam tak dlouho, až se přijede.

— A ako že to dlho trvá, až sa tam príde?

— To závisí od toho, jak brzo odjede; odjede-li dřív, tak tam přijede dřív, čím později se dá na cestu, tím později tam dojede.

— Ďakujem ti, Vašku, za vysvetlenie, ale povedzže mi ešte, prečo Taliani túto hať „múľom“ zovú, veď sa to ani najmenej nepodobá mulici?

— Ŕíkají tomu „múľo“ proto, poněvadž to píšou „m… o… l… o…“ a čtou to „múlo“.

Stisol som Vaškovi ruku za poučenie a prosil som ho ešte, aby mi povedal, aká je to vlastne vežička ten „maják“ a aké je to meno?

— Maják je věž, kde bydlí bachtář; ve dne se kouká s dalekohledem na moře, v noci zapálí v samé špičce veliký oheň, který je daleko a široko vidět. Slovo „maják“ je od Samojedů převzané a znamená „ma“ = věž a „ják“ = světlo. Velikým majákům za to říkají „mama jak“ a menším „tata jak“ u národů, kteří same jedí.

— Tak, tak, ďakujem ti, Vašku, srdečne ti ďakujem za poučenie.

Vašek na to len: — Rádo se stalo! — potom ma vzal za ruku a viedol vždy ďalej na kraj mora, až na menší múľo, ktorý vraj zovú „Múľo mandrekkio“; veru podivné meno! Dačo podobné som už i medzi Nemcami počul. U múľa bola zakotvená malá loď, že vraj „trabakuľa“, plná vína, ale nie v sudoch, božechráň! Víno napustili do nej ako vodu do koryta! Na tej „bakuli“ bolo plno ľudstva okolo šochtára, vínom naplneného, a čerpali víno, ten fľašou, ten pohárom, ten zas hrnčekom, čím kto mal, práve tak, ako u nás na salaši žinčicu. Patrón, t. j. gazda tej loďky, ani nestačil peniaze vyberať.

Z brehu hate na kraj loďky mal preloženú dubovú fošňu, ktorú, pokiaľ všetci, čo boli na loďke, sa nenapili a nezaplatili, stiahol, aby nikto neodsánkoval. Tak púšťal a vypúšťal jednu partu za druhou, pokiaľ len víno stačilo. A takú trabakuľu vraj vystrebú, keď je víno dobré, v zime za týždeň, v lete za tri dni!

— Či by sme si, Vašku, tiež tak trochu nedrgli? — opýtam sa ho.

— Pro mne, za mne, — on na to, — jenže nemáme nádoby!

— Načrieme si rukou.

A tak sme sa — ako zasa raz preložil gazda tú fošňu — vybrali na to mokré požehnanie a veru do chuti nasiakli sme sa tým dobrým a lacným mokom.

Nejde mi to do hlavy, prečo asi ten človek to víno nepredáva radšej na zemi? Ten chodníček tou fošňou je len predsa trochu hybľavý a môžbyť že nejeden, vracajúc sa z tej morskej krčmy, stúpne trošku vedľa a už je v mori!