Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Zakliata panna vo Váhu a divný Janko

Janko Kráľ

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2013 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Michal Garaj, Viera Studeničová, Miriam Mládková, Peter Krško, Martin Droppa, Pavol Tóth, Janka Kršková, Gabriela Matejová, Róbert Zvonár

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-89278-93-0

Pôvodná publikácia

Janko Kráľ. Súborné dielo. Slovenské vydavateľstvo krásnej literatúry. Bratislava 1959. 742 s. Ondrej Mrlian, šéfredaktor. Jozef Felix, zodpovedný redaktor. Zlata Maderová, technická redaktorka. Elena Chorvátová redigovala. Daniel Šulc redigoval.

Zakliata panna vo Váhu a divný Janko [1]

Často blúdim, táram sa cez celý boží deň,

hľadajúc kolenačky aspoň dáky kameň,

na ktorý by si oprel boľavú hlavičku

a zadriemal zmorený aspoň len trošíčku.

Ale čo je nemožnô, to ani nehľadaj,

pokoja mať nemôžeš, všetko kričí: hybaj!

Odzadu plameň čierny ako rieka tečie,

spredu ma dač nasilu temer ťahá, vlečie.

A ja na zemi ležím, ani palcom kývať

nevládzem, a musím sa na to všetko dívať.

Vtedy — v tak biednom stave moja duša letí

do tých krajov posvätných, tej mojej pamäti,

a ľahne si pod dáku tam starú svrčinu,

a zaspí ak’ v oleji aspoň za hodinu.

Či neznáte tie kraje, kde v tichej dolinke

po lúčičkách pastierik blúdi s ovčičkami,

tými, z ktorých sám pije, pojí ich vodami

a medzi nimi žije ak’ otec v rodinke,

každičkú zná menovať, každičkú zastáva,

medzi nimi vyrástol, medzi nimi spáva?

Či neznáte tie kraje, tie radostné kraje,

kde dobrí, bystrí chlapci bučky preskakujú,

v hájičku pod svrčinou kladú si ohníček,

kúria si pomaličky, nôti im Janíček,

za pesničkou každičkou jednu zagajdujú:

či neznáte tie kraje, tie radostné kraje?

Piesne nemej tam nieto — veselí sú chlapi,

hneď od zeme zaskočia, hneď lámu kolesá,

hneď valašky pochytia — zdupnú ako capy,

a hybaj, idú sa ti najesť dade mäsa!

Všetci letia na košiar ako dáke vrany:

„Rež, bača, sto hrmených, tie mastné barany!“

Trebárs ich je päťdesiat, ako jeden žijú,

má jeden groš lebo dva, to všetci prepijú.

Všetci sú za jedného, hocaj v akom kríži;

aknáhle len jednému dáky čert ublíži,

každý skočí — na seba cedilo zahodí,

dva nože cifrované do opaska vhodí,

mrie za brata, vezmúc si valašôčku svoju:

za takých dobrých chlapcov dal by dušu moju!

Či znáte ten tichý kraj, kde večer mamičku

deti prosia o jednu národnú pesničku,

lebo o dáku hádku a o dáku povesť;

že nebudú radšej, vraj, na ráno pýtať jesť,

že nebudú záškodné, nebudú šantuvať,

že budú mamičku napotom počúvať,

aby len povedala — deti, chlapci všetci,

na múrik vyskákajú tam okolo peci,

mamička medzi nimi pradúc im rozpráva;

a aby boli dobré, naučenia dáva:

že jestli im dač’ káže, hneď urobiť majú,

vraj: bobo a vlkolak zlé deti lapajú! —

V tom kraji tak detinskom, v tak milom tom kraji,

že už hádam nebude lepšie ani v raji,

v tom kraji tam pri Váhu, kde milá rovinka,

býva v jednom domčeku úprimná rodinka.

Dobrý mužík s ženičkou vo večnom pokoji,

žijú ak’ dve halúzky v háji obidvoji,

vietor keď ich pokníše, ale ich nezláme —

takéto my manželstvá mešťania neznáme.

Majú syna jedného, v ňom všetko skladajú,

dobreže doňho duše svoje nevlievajú;

to, čo sami nemajú, by mu vďačne dali,

dobreže ho na rukách nenosia od maly.

Nedbali by, čo by bol vždy len chlapček malý,

by takého znachora vždy k srdcu tískali.

Synček je veľmi divný, nikdy nie veselý,

hrdý, ukrutný, divý, hockde taísť smelý;

nikoho si neváži, nikomu nedvojí,

v ľuďoch lásky nehľadá, hnevu sa nebojí;

ľudia ho nenávidia, on sa chce vypomstiť,

jemu všetko jedno je: dneska či zajtra hniť.