Astrálny pútnik 

(ukážka)

Lenona Štiblaríková

science fantasy

návrh obálky:

Bea Tomash

redakčná a jazyková úprava:

Mária Zajacová

Vydal:

Vydavateľstvo Hydra

Ožvoldíkova 7, 841 02 Bratislava

www.vydavatelstvohydra.sk

5. publikácia, prvé vydanie 2013

www.vydavatelstvohydra.sk

ISBN 978-80-89672-10-3

POĎAKOVANIE

Ďakujem Kataríne Soyke, ktorá sa tak dlho dožadovala, aby som Astrálneho pútnika upravila do konečnej podoby, až ma k tomu naozaj dotlačila.

Ďakujem Lenke Kissilen za pripomienky a povzbudenia, Nate Sabovej za neoceniteľnú pomoc, Bei Tomash za jej predstavivosť, Lukici za konečnú úpravu celého textu a milovanému manželovi za trpezlivosť – tieto Bytosti mi spadli z neba ako dar – im patrí moja vďaka a výsledok, ktorý držíte v rukách.

Túto knihu venujem otcovi, ktorý vie, čo znamená snívať.

Dôležité slovo na úvod

Vážení čitatelia, ktorí ste sa rozhodli prečítať si túto knihu – vopred vás chcem upozorniť na niektoré zvláštnôstky, s ktorými sa v nej stretnete.

Striedanie rozprávania v ich-forme s er-formou nie je práve zvyčajné a jednoduché na udržanie pozornosti, a preto som sa ho snažila dostatočne vyznačiť.

Vyžadovalo si to viac námahy a premýšľania – ako to vyšpekulovať tak, aby čitateľ v osobe rozprávača netápal, aby vždy vedel, kedy príbeh rozpráva hlavný hrdina. Rozhodla som sa dať to najavo už názvom takto „postihnutej“ kapitoly, ktorý som vložila do úvodzoviek vo forme výroku hlavnej postavy románu, aby pôsobil ako veta – áno, aj s bodkou.

V príbehu dominuje Constantinovo rozprávanie. Jeho pohľad na svet a Bytosti je prestrihávaný informáciami z úst rozprávača, o ktorých nemá hlavný hrdina tušenie.

Kvôli množstvu mimozemských rás a ich predstaviteľov som na koniec knihy pridala stručný prehľad Bytostí, aj s ich menami, aby ste si vždy, keď si nie ste istí, kto k akej rase patrí, a potrebujete sa zorientovať, mohli rýchlo a ľahko vyhľadať konkrétnu osobu.

Pokiaľ sa vám Constantinov príbeh bude páčiť, určite ma poteší, ak o tom napíšete, hoci aj do recenzií na stránkach internetových kníhkupectiev.

Zábavu a dobrý pocit želá Lenona

NA ZEMI

Nicolas

Constantin ho našiel na jednej z nočných potuliek mimo tela – polomŕtveho mladíka, čakajúceho na smrť, obklopeného zúfalstvom a beznádejou. Jeho tvár mu bola neznáma. Netušil, čo má urobiť, no jedno vedel určite – nenechá ho umrieť.

Dvaja muži ho držali v pivnici opusteného domu. Bolo im jedno, čo sa s ich väzňom stane. Odkedy ho uniesli, nedávali mu nič okrem vody. Nechávali ho nažive jedine preto, aby vzlykal do mobilu a vracal rodičom nádej na návrat syna. Sledoval ich a pochopil, že to nie je prvý únos, ktorým si zarábajú na živobytie.

„Tak čo? Mladý ešte dýcha?“ opýtal sa chlap v čiernej mikine a vyťahaných džínsach. Správaním a tónom hlasu dával najavo nadradenosť nad mladším komplicom.

„Je v pohode. Dolu už nejdem. Prezeraj si ho sám! Smrdí, akoby sa vôbec neumýval. Hehehe!“ odpovedal mu kumpán, vracajúci sa do kuchyne po strmých schodoch. Cestou si nespokojne mumlal popod nos: „Neznášam faganov!“

„Len pokoj! Čoskoro sa všetko skončí. A potom necháme toto prekliate mesto za sebou.“

„Hej, hej! Jasné, tá istá pesnička už tretí deň! A keď som ti radil, aby sme starému poslali prst, nepočúval si. Už sme mohli byť v Mexiku. Ale ty nie. Vraj: Urobíme to tentoraz podľa mňa.“

„Už si zabudol, ako to minule dopadlo?“ opýtal sa dlháň v mikine.

„No a čo?! Veď prachy sme dostali, nie? O ne tu ide. Ostatné mám na háku. Nesnaž sa mi nahovoriť, že ti je toho decka ľúto, a prestaň sa tváriť, že s hentým dolu máš iné plány! Je mi z teba nanič. Dobre vieš, kde skončí. Všetko by vykrákal. A do lochu ma nikto nedostane.“

„Ale toho predtým... nemusel si ho... nie tak... nezaslúžil si.“

„A čo som mal robiť, keď nechcel skapať potichu? Mal si mi helfnúť, nie stáť ako drúk, ty úchyl! Držal som hubu, keď si ho omakával, kŕmil ako mača a drístal o posratom živote. Čo myslíš, prečo? Sám si mu podpísal rozsudok.“

„Dosť! Prestaň!“

„Aké prestaň?! Čo prestaň?! Už si konečne priznaj, že tie decká neberieš len kvôli prachom. Teší ťa, keď sú na tebe závislé, neschopné postarať sa o seba. Páči sa ti to. Ibaže koniec pánovi nevonia, čo? Hneď ako sa Jonas vráti s výkupným, padám. Už po tebe nebudem viac upratovať. Kapišto? Je koniec!“

„Ten bude, až keď rozhodnem ja. Urobíš, čo poviem, a všetko bude okej.“ Starší muž výhražne pristúpil k mladšiemu a zahnal sa na neho päsťou. Lenže v poslednej chvíli si úder rozmyslel a schmatol ho do náručia. „Poď sem a neser ma!“

Ich dohadovanie nabralo iný smer, a keď sa pobrali do vedľajšej izby, nočný pútnik viac informácií nepotreboval. Zvažoval, či nepočkať na tretieho únoscu, ale uvedomil si, že svoju obeť by zrejme hneď zabili a navždy zmizli. Musel sa rýchlo rozhodnúť, ako nešťastníka zachrániť a pritom na seba neupozorniť.

Mám niekomu prezradiť, kde sa ukrývajú? Alebo radšej zavolať na políciu a dať im tip? Lenže, čo ak niekto identifikuje hlas na zázname alebo sa im podarí dáko ma vypátrať? Čo potom? Tvrdiť im, že som sa v noci zatúlal až sem a náhodou narazil na zločincov? Blbosť! Nie, nie, musím vymyslieť niečo iné.

Starý dom poznal dobre ešte z čias, keď sa ako malý chlapec hrával v jeho záhrade, nakúkal do okien a plašil holuby. Už roky chátral. Neexistoval dôvod, pre ktorý by ho ktokoľvek spájal práve s týmto domom. Vedel, že do pivnice, v ktorej ležal zviazaný chlapec, vedie kriakmi zamaskovaná šachta, cez ktorú sa dovnútra kedysi hádzali zemiaky, uhlie či drevo. Poklop nebol zamknutý, ale aj keby väzeň vedel, že nejaká cesta von existuje, v tme a bez cudzej pomoci by sa na slobodu nikdy nedostal.

Keď sa naňho díval, napadlo mu, aký vie byť osud niekedy krutý. Veď je ako ja! Mal by spať doma v posteli, a nie triasť sa o život v zatuchnutej pivnici. Bolo mu chlapca ľúto.

Ešte raz si obhliadol celý dom, skontroloval situáciu – únoscovia pokojne zaspali. Rozhodol sa oslobodiť väzňa sám. Za týchto okolností mu to pripadalo ako jediné možné riešenie.

Hoci ho chlapec nemohol počuť, Constantin mu pošepkal: Priprav sa, záchrana je na ceste. Prekvapilo ho, keď sa spútaný zamrvil a otvoril oči, no viac sa už nezdržiaval a vrátil sa do tela. Precitol, nahádzal na seba tmavé oblečenie (poučený filmami), obul si tenisky a cez okno vyrazil do tmy. Ja, Constantin – akčný hrdina dnešnej noci!

Vzápätí sa vrátil po lano, lebo mu napadlo, že zmeraveného chlapca z pivnice inak nevytiahne. Svetlo lámp a mesiaca mu svietili na cestu, čoskoro malo svitať.

Keď dorazil na miesto, všade vládlo ticho. Ponáhľal sa, lebo netušil, kedy muži očakávajú príchod svojho kamaráta s výkupným. Cez dieru v plote sa dostal do záhrady a opatrne otvoril dvere do šachty. Lano priviazal o strom a spustil sa dolu.

Ešteže viem, ako to dnu vyzerá. Na baterku som ani nepomyslel! Prehmatával najbližšie okolie, postupoval opatrne, aby o niečo nezakopol a nespôsobil hluk. Pomaly podišiel k chlapcovi a s obavami zisťoval, či žije.

Dýcha!

Dotkol sa ho a zašepkal: „Zobuď sa! Prišiel som ťa zachrániť. Pśśt, aby nás nezačuli!“

Až vtedy mu napadlo. A doriti! Nemám nôž! Čím prerežem putá? A čo s páskou na ústach? Mám ju strhnúť? Do záchrany sa pustil úplne bezhlavo, a pritom bol spočiatku na svoj plán nesmierne hrdý. Asi som mal radšej zavolať políciu. Čo teraz?

Bezradne a trochu vydesene sa díval na väzňa, zatiaľ čo on voľačo huhlal a mykal sa ako na tŕňoch. Napokon sa dovtípil a uvoľnil mu ústa.

„Tam v rohu visia záhradné nožnice. Prestrihni mi putá. Rýchlo!“ poradil mu zachrípnutý hlas.

Čoskoro bol zajatec voľný. Constantin sledoval, ako sa snaží posadiť, ale príliš mu to nešlo. Pomohol mu.

Iste má svaly bolestivo stuhnuté a zodretá pokožka ho štípe ako čert. A ktovie, čo všetko s ním hentí ešte robili?!

„Tu je lano. Dostanem ťa hore.“

Druhý koniec povrazu uviazal chlapcovi okolo pása a s námahou začal seba i jeho vyťahovať hore. Na slobodu. Neznámy mu pomáhal, ako mohol, zachytával sa o výčnelky na stenách, nohami sa zapieral, aby výstup čo najviac uľahčil. Keby bola šachta príliš strmá či príliš dlhá, nezvládli by to. Constantina celý čas oblieval studený pot z predstavy, ako sa únoscovia rehlia nad ich doráňanými telami a imitujú jeho úbohý pokus o útek. Keď sa vonku nadýchli čerstvého vzduchu, bolo mu jasné, že tma ich únik už neskryje. Rýchlo oboch uvoľnil a zvyšok lana nechal visieť. Nemohol strácať čas likvidáciou všetkých stôp. Každú chvíľu hrozilo, že ich odhalia, a to by bol jeho koniec. Za neho by nikto výkupné nezaplatil. Prehodil si chlapcovu nevládnu ruku okolo pliec, aby ho podoprel, a vliekol ho preč.

Za plotom začal konečne premýšľať: Kam utekáme? To som si teda skoro spomenul! Hmm, môj plán zahŕňal len oslobodenie. A teraz čo?

Asi na polceste k domovu zastal, aby si trochu vydýchli. Nevedel, čo povedať. Má ho pozvať domov? Alebo ho nechať tu a zavolať políciu? Lenže to mohol urobiť už na začiatku a všetky starosti si tým ušetriť.

Chlapec vycítil jeho bezradnosť. „Ďaku... ďakujem ti.“

„Nemusíš mi ďakovať. Som rád, že to dobre dopadlo.“

„Ja som Nicolas. Volaj ma Nick. Môžeš pre mňa ešte niečo urobiť? Myslím okrem toho, čo si už urobil.“

„Jasné. Čo by to malo byť?“

„Je nablízku nejaký obchod?“

„Hej. Neďaleko je križovatka a hneď za ňou benzínka.“

„Teraz ma dobre počúvaj. Pomôžeš mi k pumpe a necháš ma tam. Oni sa o mňa postarajú. Nechcem, aby ťa so mnou niekto videl. Hneď ako vojdem dnu, vrátiš sa domov. A bacha, nie aby ťa ktosi zbadal! Nikomu o nás nehovor.“

„Ale čo bude s únoscami? Čo ak ujdú alebo sa budú chcieť pomstiť?“

„Neboj sa! Poznám niekoho, kto sa o nich postará. Všetko bude v poriadku.“

Constantinovi spadol kameň zo srdca, že o ich ďalšom osude rozhodol Nicolas. Netušil, čo chce robiť a odkiaľ čerpá istotu, ale na rozdiel od neho pôsobil pokojne a presvedčivo.

„Máš aj meno, hrdina?“ spýtal sa Nick, keď na nich neďaleko pumpy zažiarili neóny farbou nádeje. Sľubovali ľudskú spoločnosť, teplo a pomoc.

„Delorean. Constantin Delorean.“

Nicolas sa uchechtol, oči mu pobavene zasvietili. „Tak ešte raz vďaka za všetko, ty ‚James Bond Constantin‘. Bež už!“

Nemusel mu to hovoriť dvakrát. Pútnik sa rýchlo zvrtol a ponáhľal sa domov zahladiť všetky stopy svojho nočného dobrodružstva. Po tomto zážitku únoscov už nikdy viac nevidel. V novinách ani vo večerných správach nenašiel o únose ani o dopadnutí páchateľov žiadnu zmienku. Zdalo sa mu to čudné, lebo Nicolas na neho nepôsobil ako človek, čo by sa chcel celý život obzerať cez plece a tŕpnuť, kedy sa tí chlapi vrátia, aby dokončili, čo začali.

Možno som sa mýlil. Možno ho strach donútil nič neprezradiť a rodičia ho v tom podporili. Iste boli radi, že sa im vrátil živý a zdravý, a všetko už chceli mať za sebou. Novinári a ich zvedavé otázky by im ešte dlho pripomínali nočnú moru, ktorú by nemohli zo života nikdy vymazať.

***

Pár dní po nočnom dobrodružstve pribehla jeho matka domov z práce celá natešená. „Oslavujeme, Cony! Poď, pozývam ťa von na večeru! Predstav si, budeme sa sťahovať!“

Dostala výhodnú pracovnú ponuku a zamestnávateľ jej poskytne aj ubytovanie, len dvadsať minút autom od firmy, kde bude pracovať. Bola šťastná, že si niekto konečne všimol jej prácu v reklamnej agentúre a odporučil ju známemu.

Constantin jej nechcel kaziť radosť obavami a nechuťou nastúpiť do novej školy. Žiarila šťastím a s veľkým oduševnením sa pustila do opisovania ich budúceho domova. Neustále opakovala: „Uvidíš, bude sa ti tam páčiť. Nájdeš si kamarátov. Začneme nový život.“

Neostávalo mu nič iné, len mierne frustrovaný z jej neutíchajúceho nadšenia prestúpiť na novú školu. Samozrejme, že si ju najskôr zaletel obzrieť, aby vedel, či si z nováčika nebude chcieť ktosi vystreliť a miesto do telocvične ho nepošle do knižnice či dievčenskej šatne.

***

Prázdna škola pôsobí divne. Neúplne. Všetko v nej vyzerá akoby zamrznuté v čase. Bolo mu jasné, že prišelci to nemajú jednoduché. Strach z neznámeho, túžba zapadnúť a neistota, derúca sa z každého nesprávneho kroku, habkavej odpovede či sklopených očí, ich už dopredu znevýhodňujú a označujú za potenciálnu obeť. Akoby mali na čele napísané: Kopni ma a ja ti zatancujem.

Hoci býval k okoliu často nevšímavý, nebol hlúpy. Vedel, že na tom, ako funguje v spoločnosti, závisí jeho existencia.

V najhoršom prípade využijem putovanie a budem dotieravcov sledovať po nociach. Odhalím ich tajomstvá a použijem ich proti nim. Potom už dajú pokoj. Superhrdinovia predsa tiež využívajú svoje schopnosti, ak ich okolnosti tlačia k múru, zdôvodňoval si svoje nie práve najčistejšie úmysly.

Aj vďaka putovaniu ho okrem biológie a geografie bavil hlavne beh na dlhé trate. Pohyb a rýchlosť mal v krvi. Keď na školskom ihrisku začul svoje meno, okamžite sa obzrel. To bolo na mňa? Zbadal Nicka, ako na neho máva spoza plota. Zakopol a natiahol sa na dráhu. Ani na sekundu neprestal valiť oči.

„O tretej ťa čakám v kaviarni U starého kocúra! Jeden blok od školy. To nájdeš!“ zakričal Nicolas.

Zvyšok vyučovania Constantin premýšľal, čo to má znamenať.

Čo odo mňa chce? Ako to, že chodíme na rovnakú školu? Nie je jeho otec milionár? Žeby stihol skrachovať? Nervózne čakal, až sa bude môcť rozbehnúť do kaviarne a na všetko sa Nicolasa povypytovať.

***

Kaviareň U starého kocúra – obľúbené miesto stretávok mládeže – hrala odtieňmi fialovej a jedovato zelenej. Našli ste v nej sálu na veselé oslavy, ale aj boxy pre súkromné rozhovory. V jednom takom, úplne v rohu za zástenou, sedel Nick.

Constantin najprv zbadal krátke blond vlasy, potom postrehol zmenu v modrých očiach. Už na neho nehľadeli prekvapene ako v tú noc, ale sebavedome sa upierali do sveta a provokovali. Pripadal mu až dôverne známy. Akoby ani neubehol všetok ten čas, čo sa nevideli, ako keby sa rozlúčili len včera. Niečo ich spájalo – tajomstvo, o ktorom nikto netušil. Constantin nevedel, ako to cíti on, a nechcel byť príliš dotieravý, preto len podišiel k stolu: „Ahoj. Našiel som ťa.“

„No, to vidím,“ Nicolas vyskočil a objal ho. „Sadaj. Objednal som ti kolu.“

Takmer okamžite sa pri nich zjavila vysmiata čašníčka. Na stole pristáli dva poháre a otvorená fľaša.

„Ejha, tu to ale frčí!“

„Cheche! Zvykneš si. Je pekná, čo? Páči sa ti?“ Nicolas sa s vyzývavým úškrnom zahľadel čašníčke do výstrihu. „Mandy rýchlosť miluje,“ povedal tak, aby ho počula.

Constantin mlčal. Nebol si istý, o čo Nickovi ide. Nemal rád dvojzmyselné poznámky a s Nickom sa prakticky nepoznali. Hoci mal na neho mnoho otázok, sŕkal kolu a civel na ryhu v doske stola.

Nick sa zamyslene pozeral do svojho pohára a lenivo ním otáčal. „Ešte som nestretol človeka, čo by vedel tak spýtavo mlčať ako ty. Tak, čo bude? Chceš to vedieť alebo nie? Lebo ak nie, odskočím si zafajčiť s Mandy.“

Čože? „Tu sa nefajčí,“ odvrkol.

„Veď ja ani nebudem. Rád to nechám na ňu,“ kútiky úst sa drzo zdvihli, v očiach mu zaiskrilo, naďalej sa však dívali chladne, bez štipky vášne.

Po takej oplzlej odpovedi sa Constantin nezmohol na slovo už vôbec.

„No čo, raz sa dočkáš aj ty. Aby si vedel, je to super. Vrelo odporúčam.“

„Hmm, iste. Ale kým si ešte tu, mohol by si mi porozprávať, čo sa udialo po tom, ako sme sa, takpovediac, rozišli?“ našiel odvahu opýtať sa na to, čo ho zaujímalo viac než akási Mandy.

„V podstate nič zvláštne. Z benzínky som zavolal otcovi. Poslal po mňa vodiča a doma som povedal, že ma únoscovia pustili a ušli. Foter políciu nevolal, aspoň nemusel nič vysvetľovať. O peniaze neprišiel – vymazané, minulosť, bodka. Matka bola šťastná, že sme sa nestali terčom ohovárania, a ešte stihla aj akúsi benefíciu, či čo. Kúpili mi nové auto a výlet do Paríža. Všetko je zabudnuté.“

„Zabudnuté?! Čo to máš, preboha, za rodičov? Nie si adoptovaný? To nikoho nezaujímalo, čo si prežil a ako sa cítiš? A hlavne, ako sa s únosom vyrovnáš?! A čo tí bastardi? Kto ich zastaví? Vari sa im všetko prepečie?“ rozohňoval sa Constantin. Zdalo sa mu nespravodlivé, že on riskoval život, kým Nickovi rodičia spokojne sedeli doma a čakali. Na čo čakali? Kým im ktosi zavolá, že našli telo bez hlavy a možno je to ich syn? Naozaj im bolo všetko jedno? Neuveriteľné!

„Kľud, predýchaj! Som zvyknutý. Ťažko ma niečím prekvapia. Viem, akí sú a čo mám od nich čakať. Viac ako na mne im záleží na imidži v tých svojich kruhoch. Stáva sa. Smotánke by skysol decentný úsmev, keby vedela... Je spoločensky únosné trúchliť nad stratou jediného syna, ale byť obabraný hlupákmi z ktovieakej stoky? Slabosť a neschopnosť sa neodpúšťajú. Navždy by si o nich šepkali a ľutovali ich.“

„Keby som tušil, ako dopadneš, volal by som políciu. Keby ich aj nepostrieľali, aspoň by ich zavreli.“

„Hej. Oni by hnili v base, ale ja by som bol mŕtvy. Zabili by ma. Nie, nie. Nech sa ti to zdá akokoľvek nespravodlivé, bolo to najlepšie východisko. Každé iné by skončilo mojou smrťou. A ozaj, rodičom som o tebe nepovedal. Musíš mi sľúbiť, že až sa s nimi stretneš, o únose ani nemukneš. Ešte by som ťa neochránil.“

Constantin ničomu nerozumel. Všetko mu pripadalo obrátené naruby. Toto je svet, do ktorého mám vstúpiť? Takáto bude moja dospelosť a s ňou aj zvyšok života? O čo je vesmír iný! Čistý a krásny. Jednoznačný.

„Prisahaj, že nikdy nikomu o tom, čo sa stalo, nepovieš,“ nástojil Nicolas.

A komu asi? Nikto by mi neuveril.

„Fajn, ak si to želáš. Nikdy, nikomu.“ Myslel si, že vec je vybavená, ale Nicolas vytiahol z vrecka švajčiarsky nôž, otvoril ho a pichol sa ním do prsta. Pár kvapiek nechal spadnúť do priateľovho pohára, potom ho vzal za ruku a urobil to isté s jeho krvou a svojím pohárom. Constantin sa nezmohol na odpor. Zdalo sa mu, že je tento akt pre Nicolasa dôležitý, a tak mlčal. Prijal pohár, obaja si slávnostne štrngli a vypili ich až do dna. Železitú pachuť krvi prekryla sladkosť koly.

„Dohodu sme spečatili. Časť teba bude odteraz navždy kolovať vo mne a časť mňa v tebe. Nemáme súrodencov, ale odteraz sme príbuzní – bratia v krvi. Rozhodol si sa zachrániť mi život, si za mňa zodpovedný. A ja za teba. Dlhujem ti život a všetko, čo by sa inak nestalo. Možno sa ti niekedy bude zdať, že sú moje rozhodnutia pochybné alebo zlé, že často robím nezmysly, či dokonca úmyselne niekomu škodím. Hmm, a asi často budeš mať aj pravdu. Ale nech urobím čokoľvek, určite nikdy nezabudnem, že si môj brat a že ťa mám rád.“ Myslel to vážne. „Na! Je tvoj,“ vtisol mu do ruky nôž. „Pre istotu ho maj vždy poruke. Ak by si ešte niekoho zachraňoval, budeš mať čím prerezať povraz.“

„Vďaka,“ Constantin sa usmial a strčil si darček do vrecka bundy. Doma si ho neskôr dlho obzeral, skúšal, ako funguje a čo všetko s ním dokáže.

„To by sme mali,“ uzavrel Nicolas. „Teraz mi povedz, odkiaľ si vedel, kde ma držia. Ako si ma vlastne našiel?“

Krv mu stuhla v žilách a srdce zastalo až kdesi v hrdle. Sakriš, to mi ani nenapadlo! On sa chce vyzvedať práve na toto? Čo povedať? Nervózne prehltol a priložil si pohár k ústam. Prázdny, je prázdny! Prázdny ako moja hlava. Premýšľaj, Constantin, rýchlo!

„Keď nechceš hovoriť, nevadí. Ale veľmi by ma to zaujímalo. Ani nevieš ako.“

Ale viem, to by si sa čudoval! „Videl som svetlo. V dome dlho nikto nebýval. Bol som zvedavý, kto sa prisťahoval. Kedysi som sa tam chodil hrávať a tak...“ naveľa vytisol nejakú rozumnú odpoveď.

„Ale odkiaľ si vedel, že som v pivnici?“

„Pozoroval som ich a počúval, o čom sa bavia. Pochopil som, že musíš byť dole,“ odpoveď dala Constantinovi zabrať. Bol nervózny, zrakom blúdil po stole a v prstoch ako záchranné koleso zvieral prázdny pohár. Uff! Čo ak práve klamem svojmu budúcemu najlepšiemu kamarátovi? Nie som sviňa? Ale čo som mal povedať? Pár dní mal výčitky svedomia, no potom ho prešli. Veď čo, nikomu neublížil a pravda by aj tak ničomu nepomohla.

Rozprávali sa ešte o škole, o rodine a o športe, ale o únose už medzi nimi nepadlo ani slovo. Obaja sa tejto téme vyhýbali.

***

Rovnako ako Constantin, ani Nick nepovedal všetko, čo o únose vedel. Pravda bola príliš zložitá a trpká, aby sa s ňou dokázal niekomu zdôveriť.

Keď ho opitého, vracajúceho sa domov, predbehla dodávka, nevšimol si ani jej farbu.

Žil jednoduchý život. Platilo v ňom – niečo za niečo, peniaze vládnu svetu, všetko sa dá kúpiť, stačí len zistiť cenu. Kto ich má, má moc a môže ovládať ostatných. Tieto základné pravidlá poznal, vedel ich využívať, ale nebol ignorant. Dokázal vycítiť, ak niekomu prekážali, a nesnažil sa ich presadzovať za každú cenu. Vždy sa však dalo nájsť niečo iné, čo si človek cenil rovnako alebo ešte viac ako peniaze.

Spôsob života jeho intrigánskeho otca a chladnej matky ho naučili citu pre ľudské slabosti. Mal na ne nos. Tento cit ho dostával do problémov rovnako často, ako ho z nich vyťahoval. Zahrával sa s ľuďmi, no občas mu to nevyšlo.

Napríklad, keď zistil, že angličtinárka má pomer so spolužiakom, dokázal od neho vylákať seminárku a od učiteľky lepšiu známku. Ale nedokázal zabrániť prevaleniu ich vzťahu, a tak vyšlo najavo aj to, čo za mlčanie získal on. Spolužiačku zo silne veriacej rodiny pod hrozbou prezradenia straty jej panenstva donútil k prvému orálnemu sexu. Nebola veľmi dobrá. O to viac ho nahnevalo, keď sa priznala pri spovedi. Kňaz nemlčal a vedenie školy rozhodlo o jeho vylúčení pre ničenie morálky mládeže.

Takto prestupoval z jednej súkromnej školy do druhej a pre rôzne prečiny nakoniec zakotvil v štátnej, kde konečne zapadol. Tu už na morálne poklesky nemali taký prísny meter.

Bol problémovým dieťaťom, ale iným byť ani nemohol. Len nasledoval príklad, ktorý mal pred sebou každý deň. Avšak na rozdiel od rodičov bral svoje hry vážne. Pozoroval reakcie a správanie ľudí, a popritom akoby niečo hľadal alebo na voľačo čakal. Svojimi prehreškami chcel rodičom ukázať, kam vedú podlé zábavky, no namiesto toho sa v ich očiach stával babrákom, ktorý ničí ich život neustálymi škandálmi. Nevyčítali mu, čo kedy urobil, ale to, že jeho výčiny prenikli na verejnosť. Oni všetko zvládali dokonale a s prehľadom. Vždy vedeli, koho a prečo pozvať na večierok, ako sa usmievať, s kým si potriasť rukou. Nick využíval ich pravidlá boja, hoci nimi pohŕdal, a pritom hľadal niečo jedinečné a čisté. No nemal najmenšiu predstavu, ako by to malo vyzerať.

Ani muži v dodávke to netušili. Keď ho strčili do kufra, poznali len telefónne číslo jeho otca a približnú sumu na bankovom účte. Premôcť mladíka, zviazať ho a zalepiť mu ústa nebol pre troch silných chlapov žiaden problém. Asi po hodine jazdy zastavili, surovo ho vytiahli z auta a s nadávkami dostrkali do domu. Potom ho zniesli po schodoch do pivnice a hodili na starý matrac. Nasledoval telefonát, žiadosť o výkupné podporili vyhrážkami smrťou. Tie väčšinou zaberajú.

Pár hodín strachu a starostí plánovali vymeniť za milión. V ich predstavách to bol výhodný obchod, ktorý napokon skončil niekoľkodňovým, nikam nevedúcim čakaním.

Erik Lindros sa nehodlal vzdať peňazí bez boja. Mal síce obavy o synovu bezpečnosť, ale veril, že ho dokáže zachrániť aj inak. Po svojom.

„Potrebujem vaše služby,“ povedal do telefónu mužovi na druhej strane linky.

„Odkiaľ máte toto číslo?“ ozval sa tichý hlboký hlas.

„Dali ste mi ho. Na obchodnej schôdzke minulý rok. Na jachte Marina Vera. Určite si spomeniete. Dodal som vám...“

„V poriadku. Viem, kto volá. O čo ide?“

„Musíme sa stretnúť.“

„Kedy a kde?“

„U mňa doma. Adresu poznáte.“

„Nezvyknem chodiť ku klientom.“

„Zaplatím dvojnásobok. Situácia si vyžaduje diskrétnosť a rýchlosť. Tak mi dokážte, že ste najlepší.“

„Dobre. O hodinu u vás.“

Nickov otec si najal detektívnu agentúru, ktorá bola v jeho kruhoch známa hlavne úspechom a mlčanlivosťou. Metódy práce nikoho nezaujímali. S ich pomocou naťahoval čas odovzdania peňazí, aby získal priestor na Nicolasovo oslobodenie. Pátrali, kde mohli, snažili sa. Bohužiaľ, nakoniec im nezostalo nič iné, len prísť s peniazmi na miesto odovzdávania výkupného a pokúsiť sa dopadnúť únoscov priamo tam. Pán Vigo, muž z agentúry, s ktorým si Erik Lindros dohodol prvé stretnutie, ho ubezpečil, že väčšinu únoscov chytia práve pri preberaní výkupného.

Všetko prebehlo, ako malo. Peniaze zmenili majiteľa a detektívom sa podarilo zajať jedného z únoscov, avšak počas výsluchu prišiel o život skôr, než im prezradil miesto úkrytu ostatných kumpánov. Ktosi bol príliš snaživý či netrpezlivý. Alebo sa únosca vydesil a srdce nevydržalo? Ktovie?! Niekedy ani najlepšia snaha nedokáže poraziť náhodu.

Nicolas zatiaľ ticho trpel. Sám, vydaný napospas neznámym ľuďom, ktorí do jeho života vtrhli ako nočná mora.

Občas zašiel dolu jeden z nich, ale Nicolas by bol radšej, keby nechodil nikto. Pomáhal mu s pitím, vodil ho na záchod a potom si k nemu prisadol, aby ho utešil a pohladil po roztrasených pleciach. Jeho dotyky Nicolasa pálili viac než slzy v očiach. Chlap mu pritom rozprával samé hlúposti. Tváril sa priateľsky, utešoval ho, ale na jeho správaní bolo čosi divné. Chlapec pochopil, že naoko starostlivý muž to v hlave nemá v poriadku a je nebezpečnejší než jeho agresívny spoločník. Každým dňom strácal masku a s ňou aj zábrany. Nick si uvedomil, že ho nepustia. Bol prakticky mŕtvy. Nad svojou vierou v Boha sa nikdy nezamýšľal, napriek tomu však nebol ateista. V tme a tichu, keď mu jedinú spoločnosť robil len tlkot vlastného srdca, sa začal modliť. Prosil Boha, prosil niekoho, kohokoľvek, aby mu zachránil život. Nechcel umrieť. Cítil sa ako ovca, ktorú vedú na porážku a ona môže iba bečať a kráčať vpred.

Sľubujem, že ho nepremárnim. Že niečo veľké v živote dokážem. Pomôž mi! Len mi ukáž cestu, urobím čokoľvek. Nedovoľ, aby som skončil takto nezmyselne, bez boja. Ponorený do modlitby vyzeral, akoby spal. Vtedy sa mu zazdalo, že niečo začul. Čosi zareagovalo na jeho úpenlivé prosby a povedalo, že už čoskoro... že záchrana je na ceste.

Otvoril oči, ale nič nevidel. Nastražil uši, všade len ticho. Bolo to také živé, takmer hmotné. A predsa tu nikto nebol.

Alebo áno?

Nezostávalo mu nič iné, než dúfať, že nečakaný výbuch nádeje nebol len výplodom jeho fantázie. Pomaly už klesal na duchu, keď na tvári ucítil závan chladného vzduchu. Niekde blízko zašramotili zvláštne zvuky a zrazu kohosi uvidel. Stál pred ním chlapec.

No zbohom! pomyslel si. Čo tu hľadá? Prišiel kradnúť práve teraz?

Ale chlapec vyzeral, že presne vie, po koho prišiel, a hoci jeho konanie bolo neisté, v očiach mal odhodlanie a nadšenie, aké Nick ešte nevidel. Na chvíľu mal dojem, že ho nezachraňuje človek, ale niečo iné. Niečo, čo nepatrí do tohto sveta.

Po počiatočných problémoch sa im podarilo dostať sa na slobodu, ibaže vtedy jeho záchrancu prepadla bezradnosť. Pôsobil stratene. Našťastie, Nick veľmi dobre vedel, čo musia urobiť. Nemohol dopustiť, aby sa o jeho záchrane niekto dozvedel pravdu, hlavne nie jeho rodina. Spýtal sa ho ešte na meno – veď on si už zistí, kto to je – a vykročil k benzínke.

Neskôr, v bezpečí svojej izby, si neustále prehrával každý moment pobytu v pivnici, akoby sa snažil na niečo prísť. Niečo mu nesedelo. Cítil, že mu čosi dôležité uniká, drobný detail, maličkosť, ktorá by ho posunula vpred. Ale čo? Na to nedokázal prísť.

Napriek všetkému spával pokojne. Vedel, že sa únoscov už nemusí báť, že sa nikto o ničom nedozvie. Tentoraz mu úsilie rodičov ututlať škandál padlo vhod.

Muži z agentúry, ktorých si Erik Lindros najal, sa o zvyšok bandy postarali. V tichosti ich odpratali a rozhodne neboli jemní, naopak. Lindros starší vydal jasné príkazy a za „špeciálnu pozornosť“ im štedro priplatil.

Nick vykreslil otcovi, ako sa mu záhradnými nožnicami podarilo prerezať putá, nájsť východ a nepozorovane utiecť. Sledoval, ako sa otec na hlúposti nešikovných lumpov dobre zabáva.

„Vidíš, synak, všetko zlé je na niečo dobré. Konečne sa v tebe prebudila vôľa a rozum. Iba s nimi v živote niečo dokážeš. Som na teba hrdý. Ešte si musím čosi vybaviť... Oddýchni si pár dní, porozprávame sa neskôr. Mimochodom, na sobotu nič neplánuj! Sme pozvaní na jachtu. Zorbak robí rodinnú oslavu, ideme všetci. Snaž sa dať dovtedy do poriadku.“ Tým bola pre neho celá vec uzavretá. Ďalší problém, ktorý sa týkal jeho syna, úspešne vyriešil.

Možno kedysi by Nick zúril. Vymýšľal by pomstu a bavil sa predstavami, ako sa otec zatvári, keď sa o všetkom dozvie. Dnes sa mu záver celej záležitosti pozdával a ďalšie udalosti sa rozhodol riadiť sám. Nemal čas utápať sa v sebaľútosti. Jeho plány si vyžadovali bystrý um, trpezlivosť a čas. Doteraz robil, čo mohol, aby naštval otca a matku, aby im a všetkým podobným mohol aspoň symbolicky napľuť do tváre. Zrazu mu na nich viac nezáležalo. Mal ich prečítaných, vedel, čo si myslia. Boli mu ľahostajní ako štátny rozpočet Ghany. Detstvo sa skončilo.

***

Nicolas sa neskôr so svojím otcom skutočne porozprával. Sľúbil mu, že bude mlčať, ak ho skontaktuje s agentúrou, ktorú privolal k únosu. Erik sprvu zapieral, ale napokon mu nezostalo nič iné, len synovi vyhovieť.

Aj Nick spoznal pána Viga.

„Čo pre vás môžem urobiť?“ opýtal sa ho muž v čiernom saku ušitom na mieru. Nevýrazná tvár, neurčitý vek, šedé oči, stredná postava – nebolo na ňom nič, čo by ktokoľvek mohol označiť za zvláštne. Nenápadný, bežný priemer, tuctový typ, zdvorilý a ochotný pomôcť. Jeho zdvorilosť však mala oceľové hrany a v postoji striehol dravec.

„Zaujíma ma istá osoba. Fotku nemám, viem len meno a približný vek. Ostatné čakám od vás. Vo všetkej tichosti. Beriete?“

„Žiaden problém. Keď to budem mať, ozvem sa. Jeho meno?“

„Constantin Delorean. Mladší ako ja, býva vo štvrti, kde ma väznili. Chcem len informácie, nič viac.“

„Rozumiem.“

„Aby nedošlo k omylu, ak sa vás otec opýta, niečo si vymyslite.“

„V poriadku.“

„Hmm,“ lakonicky ocenil Nicolas postoj pána Viga. Jeho vecný prístup sa mu pozdával. „Teším sa na našu spoluprácu. Do videnia.“

„Potešenie je obojstranné, pán Lindros.“ Z tónu, akým mu záhadný muž odpovedal, nedokázal Nicolas určiť, čo si o ňom myslí. Mohol ním pohŕdať, vysmievať sa mu, vážiť si ho či neznášať, avšak svoj postoj si nechával pre seba.

O dva dni sa stretli opäť. K Nickovej spokojnosti mu pán Vigo odovzdal spis aj s fotografiami.

„Ste rýchly.“

„Rodina je čistá, niet čo zisťovať.“

„Všimol si vás niekto?“

„Nie.“

„Ďakujem. To je zatiaľ všetko. Keď vás budem potrebovať...“

„...viete, ako ma nájsť. A my vieme, ako nájsť vás.“

„Uhm,“ súhlasil. Nehodlal brať varovanie na ľahkú váhu.

***

Hneď ako prišiel domov, pustil sa do čítania. Veľa sa však nedozvedel. Dátum a miesto Constantinovho narodenia, mená rodičov, stručný životopis matky. Informácií bolo žalostne málo. O chlapcovi, ktorého fotku držal v ruke, nevypovedali takmer nič. Fotografie mu prezradili len o čosi viac. Zdalo sa mu to zvláštne, ale povedal si, že všetko chce svoj čas.

Constantin bol na svoj vek vysoký. V škole sa venoval ľahkej atletike a asi vďaka nej sa nehrbil ako iní vytiahnutí rovesníci. Mal tmavé nepoddajné vlasy a zvláštne zelené oči. Také Nick ešte u nikoho nevidel. Tieto oči asi zlomia veľa ženských sŕdc. No zatiaľ to vyzeralo, že sa Constantin dievčatám buď vyhýba, alebo o ne nejaví záujem.

Nick v jeho veku už prišiel o panictvo. Ich talianskej kuchárke Rosario sa zapáčil nepokojný mladík. Možno jej temperamentom pripomenul mužov z ďalekej vlasti. Bola k nemu láskavá a on ju mal rád. Keď na ich románik prišla jeho matka Clarisa, okamžite ju prepustila a postarala sa o deportáciu „nepohodlnej osoby“ späť do vlasti. Odvtedy Nick nenašiel dievča ani ženu, na ktorej by mu záležalo aspoň tak ako na Rosario.

Prešiel k ďalšej fotke – Constantin s matkou. Áno, majú sa radi. Pichlo ho pri srdci. Niečo také k matke on nepocíti nikdy. Trochu mu aj závidel. Aké by to bolo, keby Clarisa... no nič. Nikto si nevyberie.

Chytil do ruky ďalšiu fotografiu. Constantin navonok pôsobil sympaticky a krehko. Niečo ho trápi. A jeho mama o ničom nevie. Každý máme svoje malé tajomstvá, však? Aké je to tvoje, kamarát?

Takmer na každej fotke Constantin vyzeral ustarostene či zamyslene. Podľa toho, čo o ňom v spise čítal, nemal v škole nepriateľov ani žiadne konflikty so spolužiakmi či učiteľmi. Vybudoval si v triede slušnú pozíciu. Nebol utiahnutý, slabý a zrejme ani bezbranný, hoci tak pôsobil.

Sústredil sa na tvár príťažlivej usmievavej štyridsiatničky. Asi miluje voľnosť a slobodu, preto sa nikdy nevydala. Nemá ani stáleho partnera, takže žiaden problém. Ešte spracovať otca a je to, pomyslel si Nick a zaklapol tvrdé dosky spisu.

Čoskoro dostala Constantinova matka Marisa ponuku z prestížnej reklamnej agentúry, v ktorej bol tichým spoločníkom aj Erik Lindros. Agentúra vlastnila niekoľko menších domov v blízkom okolí, ktoré prenajímala. Jeden z nich po Nickovej obhliadke ponúkli aj Marise. A aby jej pomohli s aklimatizáciou, všetky papierovačky spojené so zápisom jej syna do školy vybavili za ňu.

Na strednej si Constantin našiel kamarátov, vyhral niekoľko bežeckých súťaží a v škole sa mu darilo. Problémy mu robila len angličtina, no keď mu Nick dohodol doučovanie so svojou spolužiačkou, učenie mu prestalo pripadať nudné a zbytočné. Najmä keď spolu objavovali nielen záhady gramatiky, ale aj pôžitky medziľudských „stykov“.

Avšak šarmantná štvrtáčka nebola jeho prvou láskou. Tou sa stala Miriam – prostitútka zo Strelenej mačičky, s ktorou ho zoznámil Nick.