Lukáš Kovanda

Prečo je vzduch zadarmo a panenstvo drahé

Ekonomické odpovede na

neekonomické otázky

premedia

2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Z českého rukopisu preložil Martin Menšík

Redakcia Zuzana Ďurianová

Vydala Premedia Group, s. r. o., Bratislava 2013

Grafická úprava textu: Izabela Koska

Druhé, doplnené vydanie

Text © Lukáš Kovanda, 2012

Preklad © Martin Menšík

Ilustrácie © Patrik Pašš

Obálka © Igor Slovák

ISBN 978-80-89594-44-3

Predhovor

k slovenskému vydaniu

Som veľmi rád, že sa kniha Prečo je vzduch zadarmo a panenstvo drahé dočkala svojej slovenskej verzie. A že sa dostáva do ponuky slovenských kníhkupectiev, tých kamenných i webových. Zámerne sa vyhýbam obvyklému klišé, ktoré sa pri takejto príležitosti používa, a netvrdím, že sa kniha dostáva do rúk slovenského čitateľa. Pretože v nich už raz bola.

Boli to totiž predstavitelia bratislavskej Hayekovej nadácie, ktorí ma na sklonku roku 2010 navštívili v zasneženej a zamrznutej Prahe. Dohodli sme sa vtedy, že pripravím publikáciu, ktorá bude popularizovať ekonómiu, a priblíži ju tak študentom slovenských stredných škôl. Tak sa aj stalo. Nasledujúci rok vydala nadácia publikáciu Prečo je vzduch zadarmo. V nej som sa v niekoľkých desiatkach kapitol usiloval popularizovať hospodársku vedu. Publikácia sa však nikdy neocitla na pultoch kníhkupectiev, pretože slúžila čisto ako učebný text, distribuovaný v rámci širšieho nadačného projektu.

Následne ma oslovili zástupcovia brnianskeho vydavateľstva Computer Press, dnes BizBooks, a dohodli sme sa, že pripravím české vydanie knihy Prečo je vzduch zadarmo. A aj sa stalo. Pridal som predslov, úvodné slovo od americkej ekonómky Deirdre McCloskeyovej a jednu kapitolu – a tak vyšla kniha Proč je vzduch zadarmo a panenství drahé. Pikantnejší názov odrážal okrem iného aj skutočnosť, že kniha nemierila do stredoškolských lavíc, ale do kníhkupectiev, kde ju čakal neľútostný – a ako sa nakoniec ukázalo – i úspešný konkurenčný boj s ďalšími (nielen) ekonomickými titulmi.

Na moje potešenie nezostala úspešnosť tohto boja bez povšimnutia na Slovensku. Oslovil ma nádejný slovenský vydavateľ, nasledovalo vyjednávanie s Hayekovou nadáciou, držiteľkou práv k pôvodným slovenským textom, ale nakoniec sa všetko podarilo – a kniha istou okľukou mieri na slovenské pulty. Bol by som veľmi rád, keby zamierila aj k srdcu slovenského čitateľa a našla si tam svoje nezastupiteľné miesto.

Prajem príjemné a poučné čítanie!

Lukáš Kovanda

Šťavnatí čudáci

Ten muž je génius. Z tejto holej vety pozostával doporučujúci list, ktorý mladému matematikovi Johnovi Nashovi napísal koncom štyridsiatych rokov jeho profesor. Nash sa tak ocitol na univerzite v Princetone, kde zahájil doktorandské štúdium. Mal niečo po dvadsiatke. Svoju genialitu potvrdil a hneď v roku 1950 získal doktorát. O generáciu starší matematici len pozerali, keď predkladal riešenia do tej doby neriešiteľných matematických problémov. (Nashove objavné teórie, teória hier, dnes nachádzajú uplatnenie v ekonómii, evolučnej biológii, účtovníctve, politológii, vojenstve i pri konštrukcii umelej inteligencie či vo výpočtovej technike.) Z génia sa stala hviezda – časopis Fortune ho v roku 1958 označil za hviezdu „novej matematiky“.

Od geniality je už len krôčik k čudáctvu – a Nash (nechtiac) potvrdil i toto. Práve koncom päťdesiatych rokov sa u neho naplno prejavila ničivá paranoidná schizofrénia. Dnes, s odstupom času, je Nash presvedčený, že náchylnosť na psychické poruchy ide ruka v ruke s nadaním pre tvorivé myslenie, ktorým sa vyznačujú práve géniovia.

„Je pravdepodobné, že existuje určitý vzťah medzi zavrhnutím formálnych vzorcov myslenia a naopak konaním v súlade s tvorivým myslením,“ povedal mi do ticha jednej z princetonských posluchární, kde som sa s ním v lete roku 2011 stretol. „Domnievam sa, že moje vedecké idey by neboli objavené, ak by som rozmýšľal o niečo normálnejším spôsobom. Albert Einstein tiež nebol bohvieako normálny. Newton bol extrémny neurotik.“

Počiatkom šesťdesiatych rokov to vyzeralo tak, že si ťažká choroba vyberie omnoho vyššiu daň a že do konca života bude nútený pobývať v liečebni pre choromyseľných, ba dokonca v zvieracej kazajke. Nash začal počuť čudné hlasy. Prišiel o svoje miesto na univerzite. Choroba mu rozvrátila i manželstvo. Zvyšok sveta ho odpísal, pokladali ho za mŕtveho. Len na Princetone o ňom ešte vedeli, stal sa z neho „fantóm z Fine Hallu“, budovy princetonskej katedry matematiky, neďaleko ktorej som sa s ním stretol. Tam ťažko duševne chorý Nash po nociach písal na tabule čudesné rovnice, v ktorých úzkostne hľadal posolstvá, v ktorých sa azda i odrážali v šialenej ozvene i oné hlasy.

Po polstoročí potom, čo choroba u neho vypukla, pôsobí Nash, niekdajší „fantóm“, pri našom rozhovore zvláštne, nie však šialene. Choroba totiž začala v osemdesiatych rokoch citeľne ustupovať. V roku 1994 sa vedec dočkal Nobelovej ceny za ekonómiu, neskôr sa po druhýkrát oženil (s tou istou ženou, Aliciou, s ktorou sa kedysi, po vypuknutí ochorenia, rozviedol) a v Hollywoode vznikol film Čistá duša o jeho pohnutom živote (získal štyri Oscary).

Bude to znieť ako klišé, ale ani stretnutie s Deirdre McCloskeyovou nepatrí k tým, na ktoré sa zabúda. To moje v roku 2009 umocňoval fakt, že sa odohralo na jedinečných miestach: v Deirdrinom pôsobivom loftovom byte v centre Chicaga a v jej obľúbenej klubovej reštaurácii vo výšinách jedného z tamojších mrakodrapov. Áno, sú to výnimočné miesta, lenže ich jedinečnosť bledne v porovnaní s jedinečnosťou hostiteľky. Kto ju trochu pozná, neubráni sa asi podozreniu, že podobne ako v Nashovom prípade, i jej životnou métou je byť výnimočnou, unikátnou, s ničím a nikým neporovnateľnou, „svojou“ v tom najrýdzejšom význame slova. Je natoľko „svoja“, že ju mnohí považujú za čudáčku, bláznivú, šialenú, ak nie za niečo ešte horšie.

A bola jedinečná už ako Donald. Natoľko bolo jej – vlastne jeho – dielo, v ktorom postmoderne splýva hlboká znalosť ekonómie, filozofie vedy, histórie či literatúry, nenapodobiteľné a vskutku jedinečné. Ale aj unikátnosť diela bledne v porovnaní s osobnosťou tvorcu. Osobnosťou, ktorá prežila metamorfózu muža v ženu. Osobnosťou, ktorá hľadela na svet „mužsky“ a „žensky“. Písať o nej ako o žene je však oveľa jednoduchšie, ako ju tak vnímať pri stretnutí tvárou v tvár. Sama priznáva, že ženou je asi na deväťdesiat percent. Chromozómy nevie zmeniť žiadna operácia. A naozaj – tých desať percent nemožno prehliadnuť. Rozprávam sa s ňou síce ako so ženou, vyzerá ako žena, ale viem, že až do polovičky deväťdesiatych rokov bola mužom, otcom dvoch detí a že niekde po svete behá jej bývalá manželka. Nakoniec však prestanem nad tým premýšľať. Prečo žena? Prečo muž? Je to proste Deirdre! Jedinečnosť sama o sebe. Synergia jedinečnosti. A tiež zosobnená odvaha a odhodlanie. Áno, ďalšie klišé, ale zrejme existuje málokto, kto by natoľko odvážne a odhodlane pristúpil k splneniu vlastného sna. Ten jej patril k tým ťažko splniteľným, a predsa uspela. Nebolo to však zadarmo. A to doslova. Metamorfóza ju vyšla v cenách deväťdesiatych rokov na 100 tisíc dolárov (približne 75 000 eur v dnešnom prepočte, bez zohľadnenia inflácie). Je to suma zahrňujúca poplatky za všetky možné operácie a reparácie operácií. Len za odstránenie fúzov elektrolýzou musela vtedy zaplatiť 10 tisíc dolárov. A k tomu treba ešte pripočítať náklady na cestovanie – na elektrolýzu do Dallasu, na plastiku čeľuste do San Francisca, na operáciu hlasiviek do Philadelphie... Posledné dejstvo metamorfózy sa odohralo v roku 1996 až v ďalekej Austrálii: Deirdre prišla o mužské genitálie a namiesto nich získala „neovagínu“, v jej prípade bola vypreparovaná z drobných črievok tak, že ju musela, aspoň spočiatku, deň čo deň v rámci polhodinovej procedúry ručne rozťahovať.

A tento sen ju stál nielen financie a fyzické útrapy. Deti sa totiž odvtedy s Deirdrou nerozprávajú, radšej by mali ocka Donalda a sestra sa ju opakovane pokúšala dostať do blázinca – neúspešne. Sen sa jej však splnil – a Deirdre dnes hovorí, že je spokojná. Tiež vraj už nie je agnostický agresívny macho, akým bola predtým, ale feministickou progresívnou anglikánkou.Jednoducho unikát. (Metamorfóza McCloskeyovej je mimochodom popísaná v pamätiach Crossing: A Memoir z roku 1999, ktoré boli podľa New York Times jednou z najlepších kníh roku.)

V posledných niekoľkých rokoch som sa v rôznych kútoch sveta stretol s niekoľkými desiatkami najslávnejších svetových ekonómov, a to vrátane už zosnulého velikána hospodárskych teórií Paula Samuelsona (počas Nashovho pôsobenia na Massachusettskej technickej univerzite v päťdesiatych rokoch bol jeho kolegom a s matkou McCloskeyovej zase hrával tenis), a môžem povedať, že Nash s McCloskeyovou určite patrili k tým úplne najosobitejším z nich. Ich stručne popísané životné príbehy dokazujú, že určite nie všetci ekonómovia (alebo vedci, ktorí ekonómiu významne a prevratne ovplyvnili, čo je i Nashov prípad) žijú uhladené, chladné, škrobene fádne, stereotypné, „štandardné“, nevybočujúce, rýdzo akademické a analytické, arogantne a technokraticky ignorantské, jedným slovom suchopárne životy. Nie všetci ekonómovia sú „suchí“, i keď sa mi vidí, že si to stále podstatná väčšina ľudí myslí. O niektorých sa nakrúcajú oscarové filmy a autobiografie niektorých sú bestsellery.

Chcel by som, aby kniha Prečo je vzduch zadarmo a panenstvo drahé, vrátane úvodného zamyslenia z pera McCloskeyovej, v ktorom, mimochodom, popisuje ekonómov i seba samú práve ako arogantné a machistické bytosti, dokazovala, že dokonca ani všetky ekonomické teórie nie sú „suché“.

Cieľom mojej knihy je ukázať na niekoľkých desiatkach príkladov, že niektoré ekonomické teórie – podobne ako životy niektorých ekonómov – sú vlastne riadne „šťavnaté“. Prečo sú obézne dievčatá náchylnejšie k rizikovému sexu ako ich atraktívnejšie vrstovníčky? Prečo sa metrosexualita finančne vypláca a prečo sa modrookí muži zo severnej Európy skôr v bare opijú ako Španieli či Taliani? Aj na tieto otázky hľadajú dnes odpovede ekonómovia – a táto kniha je plná ich odpovedí.

Nechcem boriť mýty. Možno ich chcem len trošku naťuknúť. Ekonómia je prevažne, a má byť a bude – z pohľadu širšej verejnosti – vždy len „suchá“. Ekonómovia budú vždy uvažovať predovšetkým o inflácii, hrubom domácom produkte, efektivite investičných ponúk, raste menovej zásoby, úlohe centrálnych bánk a o ďalších čisto ekonomických témach. Vždy budú väčšinou vystupovať „suchopárne“ – ako napokon väčšina tých analytikov v tmavých oblekoch s kravatou, ktorých poznáme z televíznej obrazovky. Tak to má byť, „suchí“ ekonómovia sú nesmierne potrební.

Je však mýtom domnievať sa, že takí sú všetci ekonómovia a že taká je celá ekonómia. Vlastne takou ani nikdy nebola (napokon i táto štúdia vychádza z „šťavnatých“ štúdií či kníh starších ako sto rokov). Mýtus sa teda snažím rozkolísať tým, že v nasledujúcom texte ponúknem čitateľovi niekoľko sond do historického, ale najmä súčasného ekonomického výskumu, ktorý ukazuje práve tú inú podobu ekonómie. Síce menšinovú, ale trúfam si tvrdiť, že v posledných rokoch a možno i desaťročiach je stále významnejšia, čo sa týka podielu na celkovom objeme ekonomického výskumu (áno, uznávam, znie to tak... „sucho“!). Myslím tým tú „šťavnatú“, či populárnu ekonomickú, čiže pop-ekonomickú podobu hospodárskej vedy.

Kurz pop-ekonómie, na ktorom na Vysokej škole ekonomickej v Prahe prednášam od roku 2009, začínam vždy prednáškou, v ktorej načrtnem, čo vlastne chápem pod pop-ekonómiou. Nuž, pop-ekonómiu možno chápať dvoma základnými spôsobmi.

Prvým je jednoduchá popularizácia ekonómie, ktorú z povahy vecí vytvára napríklad ekonomický žurnalista, ktorý zjednodušuje výrok onoho analytika v obleku s kravatou tak, aby bol takzvane mediálne stráviteľný – teda, aby ho pochopil i neekonóm, ktorý informácie novín, časopisu, webového portálu, či televízneho vysielania konzumuje. Dopúšťa sa jej však napríklad i laureát Nobelovej ceny za ekonómiu, ktorý spustí vlastný internetový blog – a existujú i takí. S rozličnými webovými čitateľmi nemôže z pochopiteľných dôvodov komunikovať ako s kolegom z kabinetu alebo výskumného pracoviska.

Pop-ekonómiu možno chápať i druhým spôsobom, a síce práve ako istú podmnožinu ekonomického výskumu, v ktorého rámci sa ekonómovia – veľakrát na celkom odbornej úrovni – zaoberajú „populárnymi“ témami. Takými, ktoré som tu už označil za „šťavnaté“ a ktoré dobre vystihujú i otázky – a odborné odpovede na ne – napr. prečo sú obézne dievčatá náchylnejšie k rizikovému sexu a prečo sa modrookí skôr opijú.

Oba spôsoby vedú k popularizácii ekonómie. Prvý to robí priamo, „podľa definície“, druhý prostredníctvom skutočnosti, že sa laik, neekonóm, môže dovtípiť, že ekonómia predsa len nie je iba „suchá“, vlastne je to celkom zaujímavá a možno i vzrušujúca veda, ktorá má čo povedať k širokej škále spoločenských otázok. Dôvod, prečo je to možné, je jednoduchý – ekonómiu totiž možno v širšom zmysle definovať ako vedu zaoberajúcu sa ľudským správaním (a motiváciou) v podmienkach všeobecnej vzácnosti a obmedzenosti (zdrojov, času, mozgovej kapacity...), pričom peniaze sú len jednou – i keď dôležitou – motiváciou.

Obsahom tejto knihy je teda akási „pop-ekonómia na druhú“: ide mi totiž o to, popularizovať závery pop-ekonomického výskumu, čiže popularizovať odborné práce a iné texty týchto ekonómov, ale aj iných bádateľov, ktorí sa zaoberajú „populárnymi“, „šťavnatými“ témami, a začleniť tieto témy do určitého kontextu a širších súvislostí.

Pokúšam sa o to v celkom štyridsiatich kapitolách (tri z toho sú rozsiahlejšie, nazval som ich „príbehy“), ktoré popularizujú niekoľko desiatok odborných štúdií alebo kníh. Mnohokrát vychádzajú z mojich žurnalistických textov a stĺpčekov z pravidelnej rubriky „Pop-ekonómia“, ktorú píšem pre časopis Týden od roku 2007. Niekedy sú postavené na mojich osobných rozhovoroch s poprednými velikánmi svetovej ekonómie – vrátane niekoľkých laureátov Nobelovej ceny za ekonómiu – v tomto týždenníku som za posledné asi štyri roky uverejnil približne sto takýchto textov (a následne i v dvoch knihách, vlastne to boli zborníky). Texty v tejto knihe dopĺňa slovník kľúčových pojmov, vďaka ktorému možno pokladať túto knihu pre jej mierne edukatívny charakter za (s prižmúrenými očami) „učebnicu pop-ekonómie“.

A ešte niečo chcem nasledujúcimi textami demonštrovať. To, aké nesmierne užitočné je prelínanie ekonómie s inými vednými disciplínami. Aj o tom je pop-ekonómia. Veď Nash, ako som už uviedol, je vzdelaním matematik a McCloskeyová pôsobí na Illinoiskej univerzite v Chicagu nielen ako profesorka ekonómie, ale aj ako profesorka histórie, literatúry a komunikácie. A obaja pritom významne ovplyvňujú ekonomický diskurz. Kapitoly v knihe dokazujú, že pre ekonómov je prínosná spolupráca nielen s matematikmi či historikmi, ale tiež s psychológmi, sociológmi a ďalšími bádateľmi a ekonómia pritom nestráca svoj ráz.

Milí čitatelia, ekonómovia a laici, ak sa vám táto kniha bude zdať „šťavnatá“, budem rád.

Lukáš Kovanda

Zamyslenie na úvod

Predpovedať je ťažké,

najmä ak ide o budúcnosť

Deirdre N. McCloskeyová,

Illinoiská univerzita v Chicagu

Ten vtip všetci poznáme: keď sa v jednej miestnosti zíde desať ekonómov, vypočujete si jedenásť rôznych názorov. A podpichnúť môžete ekonóma i poznámkou, že ak položíme všetkých ekonómov sveta tak, aby tvorili „živú reťaz“ – teda štýlom „hlava k nohám“ – i tak nedôjdeme k záveru. Americký prezident Harry Truman zasa žartoval: „Tí ekonómovia, ktorých mi posielate, mi vždy hovoria: ,na jednej strane..., ale na druhej strane...’, (,on the one hand on the other’) alebo ,ak sa na to pozrieme z tejto strany..., no ak sa na to pozrieme z druhej strany’. Tak mi do čerta pošlite nejakého jednorukého ekonóma.“

Deirdre McCloskeyová

Zdá sa však, že názorové rozdiely medzi ekonómami vôbec nezmierňujú ich sebavedomie, s ktorým svoje názory hlásajú. Hoci ekonómovia zdieľajú isté užitočné povedomie o svete, majú i značne nepríťažlivé osobné vlastnosti. Sú dogmatickí, popudliví, pohŕdajú názorovými oponentmi, nepočúvajú argumenty, ktoré im nie sú po chuti. Jedným slovom, sú arogantní. Poznám osobne mnoho ekonómov a môžem vám povedať, že umiernenosť nie je ich typickou vlastnosťou. Ani mojou!

Napriek tomu, že som žena – hoci i to si zasluhuje vysvetlivku (Deirdre McCloskeyová sa narodila ako muž, Donald McCloskey. Keď bol dospelý a vychoval deti, rozhodol sa podstúpiť náročnú operáciu, pri ktorej mu zmenili pohlavie, pozn. prekl.) – myslím si, že ekonomické polemiky a názorové spory sú doslova nasiaknuté testosterónom. Niekedy teda veľmi pripomínajú hokejové zápasy medzi Čechmi a Rusmi – nafúkane sa bodyčekuje, veľakrát sa prekračujú pravidlá. V osemdesiatych rokoch navštívil jeden fyzik spoločné sympózium popredných fyzikov a ekonómov. Bolo to v raných dobách existencie Santa Fe Institute (jeho predstavitelia sa usilujú o prepojenie týchto dvoch vedných disciplín, výsledkom je veľakrát nezmyselný zlepenec). Po konferencii ten fyzik reportérom časopisu Science povedal. „Až doteraz som žil v presvedčení, že v rámci akademickej obce sú najarogantnejší fyzici.“ A machistickí.

Často sa však stretávame s tým, že ekonómovia – jeden po druhom – nedokážu napriek všetkej tej arogantnej zarytosti a očividnému sebavedomiu pri hlásaní svojich názorov predpovedať budúcnosť. Aspoň teda nie do takých detailov, ako by sme si priali. Len o niekoľkých z nich sa dnes hovorí, že dokázali predpovedať najhlbšiu recesiu od tridsiatych rokov. Môj brat, robotník, dostal stopercentnú hypotéku na dom v Indiane, ktorý kúpil v roku 2005 i napriek tomu, že vlastne nikdy nemal šancu ten dlh aj s úrokmi splatiť. To isté sa v tých časoch dialo i priemernej írskej stavebnej firme či priemernému islandskému bankárovi. Napriek tomu som si však ako ekonómka nepovedala: „Hm. Čosi je veľmi zhnité v sektore bankovom. Zbavme sa bankových akcií, obetujme ich, bime na poplach, stiahnime sa.“ A nespravila to ani väčšina ďalších ekonómov – tých, ktorí teraz tak dobre vedia, čo a prečo zhnilo, tých, ktorí sú konečne generálmi... i keď je už po bitke.

Boli by sme radi, keby boli ekonómovia ako meteorológovia. Aby nám prezradili, kedy bude treba vytiahnuť ekonomický dáždnik. Problém je v tom, že nie je možné predpovedať tak, aby to bolo pre každého výnosné a ziskové. Dôvodom je elementárna ekonomická skutočnosť: ak by ste boli naozaj takí múdri a schopní precíznych predpovedí, iste by ste boli veľmi bohatí. Pochopiteľne, niektorí ekonómovia sú naozaj veľmi zámožní. Lenže žiaden z nich nie je natoľko bohatý, aký by mohol byť, keby správne vsadil podľa svojej predpovede každého ďalšieho ekonomického vzostupu či pádu hrubého domáceho produktu. Ľudia, ktorí žiadajú o investičné odporučenie ekonóma, sú tak na zlej adrese. Napokon i preto, že všetky tie molekuly, ktorých pohyb sa ekonómovia usilujú predpovedať, pozorne načúvajú. Veď ako by bolo možné predpovedať počasie, ak by bola možná arbitráž (druh obchodnej transakcie, napr. na burze, pozn. prekl.) medzi teplým a studeným frontom? Dokonca ani excelentný európsky meteorologický model by v takomto prípade vôbec nefungoval. Je jednoducho nemožné vedieť, čo je nového na spadnutie v móde, vede, politike, ekonómii – ak by to možné bolo, dotyčný by neopísateľne zbohatol. Ak by sme poznali budúcnosť matematiky – tak by to nebola budúcnosť.

Často v týchto dňoch počujeme predpoveď týkajúcu sa za rohom číhajúcej inflácie, najmä preto, že centrálnym bankám bude chýbať politická vôľa na jej zastavenie. Chcela by som však vedieť, koľko ekonómov naozaj nakladá so svojimi peniazmi v súlade s touto predpoveďou. Mieria ich peniaze tam, kde ich slová – istia sa masívne proti inflácii? A ako, zlatom? A ďalej? V sedemdesiatych rokoch fungoval odborný časopis Journal of Business, publikovaný Chicagskou univerzitou, ako platforma pre nové prístupy finančnej ekonómie, ktorú vtedy objavoval môj priateľ Fisher Black a moji častí spolustolovníci z univerzitnej jedálne Myron Scholes a Merton Miller. Redaktori časopisu pritom vyžadovali od každého, kto vo svojom článku tvrdil, že vie prekabátiť burzu ako celok, alebo to, že dokáže predpovedať enormnú infláciu (ktorá bola v tej dobe aktuálna), aby ešte pred publikovaním svoje tvrdenie dokázal výpisom z účtu. Nestačilo teda dokázať len obstojné štatistické korelácie. Bol to dobrý a férový test prediktívnej ekonómie.

Nuž teda ak sa nedá so ziskom predikovať, na čo je vlastne ekonómia? Odpoveď znie, že je dobrá na to isté ako iné neprediktívne vedy ako geológia, história, literárne štúdie alebo filozofia. Ak ju študujete, neznamená, že zarobíte peniaze. Ľutujem. Rada ekonóma, ktorá môže viesť k zisku, znie: „Zvažujte náklady obetovanej príležitosti (podrobnejšie je to vysvetlené v ďalšom texte knihy, pozn. prekl.).“ Nie je to tak úplne neužitočná rada ako odporučenie: „Kupujte lacno, predávajte draho“, ale i tak na jej základe pravdepodobne nezbohatnete.

Vďaka ekonómii však môžete vy i ja zmúdrieť. Ako hovorí belgický ekonóm Paul De Grauwe: „Kvalitatívne a historické analýzy sú dôležité. To, čo sa nedá popísať matematicky, nesmie byť – ako sa to deje teraz – automaticky odsúdené ako nezaujímavé.“ De Grauwe má tiež pravdu, keď spomína na „najlepšie a najbystrejšie“ mozgy, ktoré sa mali sústrediť v americkej administratíve, a ktoré tak neochvejne verili, že vedia predpovedať, plánovať a riadiť, až nás v šesťdesiatych rokoch voviedli do Vietnamskej vojny a v súčasnosti do Veľkej recesie. Edmund Phelps, laureát Nobelovej ceny za ekonómiu, zase vraví: „To, čo potrebujeme, sú ekonomické modely, ktoré by brali do úvahy fakt, že jednoducho nevieme predpovedať budúcnosť a že očakávania sa nie vždy naplnia.“ Významný americký bejzbalový tréner Yogi Berra, známy svojimi idiotskými, ale prenikavými tvrdeniami, to povedal najlepšie: „Predpovedať je ťažké. Najmä, keď ide o budúcnosť.“ Potrebujeme viac profesionalizmu a súdnosti a múdrosti, nie viac modelov vytvorených bystrými mladými „vládcami vesmíru“, ktorým však chýba životná skúsenosť s finančným kolapsom. Modelov, ktoré už pre samotné princípy ekonómie, nie sú schopné predpovedať, a to ani približne.

Je to ako vraví ďalší z ekonómov, Martin Feldstein: „V rámci menovej politiky sa musí rozhodovať tu a teraz. Nemáme k dispozícii modely, ktoré by umožňovali uspokojivé predpovede.“ A to ešte povedal veľmi jemne. Keď sa zarozprávate s ekonómom, opíše vám aspoň na hrubo tento problém. Ako keď Marty naďalej rozpráva o kľúčovej odlišnosti súčasnej krízy, zapríčinenej zlým posúdením rizika, od mnohých predchádzajúcich, ktoré spôsobili trhavé pohyby úrokových sadzieb hore a dole. Má pravdu, že z krízy sa nemožno vyhrabať znížením sadzieb. Práve som dostala hypotéku na istú nehnuteľnosť – za úrok 3,86 percent na tridsať rokov. Banke však trvalo tri mesiace, kým sa o pôžičke rozhodla. A to mám pritom veľmi slušný pravidelný príjem. Lenže banky sa ešte stále boja svojho zlého posudzovania rizika a nepožičiavajú len tak. Alebo si vypočujte, čo vraví Robert Fogel – a získate matnú predstavu o trochu inom probléme: „Hovoríme o recesii nielen v USA, ale o globálnej recesii. V súčasnosti na tomto stupni nedochádza k oživeniu, čo je evidentné najmä v Číne. Expanzia čínskej ekonomiky však pomaly dodá rastový impulz celej globálnej ekonomike. Potom sa bude pravdepodobne celkom dobre dariť i Indii.“ Má pravdu. Tento múdry ekonóm poukazuje na to, že všetci sme súčasťou svetovej ekonomiky a nesmieme byť posadnutí len lokálnym stavom vecí. Takže svojmu bankárovi hovorím: „Neľakajte sa, nebojte sa.“ Nepočúva ma. To nie je múdre.

Ďalšia skutočnosť, ktorú si možno v dnešnej dobe všimnúť a ktorá sa týka najmä makroekonómie, možno zhrnúť starou známou hollywoodskou múdrosťou týkajúcou sa filmov: „Nikto nemôže nič vedieť.“ Tým majú tí z Hollywoodu na mysli to, že len preto, že niekto uspel, povedzme, s filmom „Ako Mary Poppinsová stretla Godzillu“, nemôže na tomto základe zostaviť vzorec, zaručený recept, na úspech v budúcnosti. Ďalší film môže byť prepadák. A často aj býva. Ekonomický ekvivalent znie: „Nikto nemôže mať dobrý makroekonomický model.“ Môžeme mať trebárs model, ktorý celkom dobre fungoval v päťdesiatych rokoch, ale s tým, ako sa následne ekonomika vzďaľovala od podmienok päťdesiatych rokov a prešla do iného režimu, tento starý model zlyháva.

Niekedy ma absolútne zaráža, aký zakalený je ekonómov detailný popis toho, ako vlastne makroekonomika funguje. Základné predpoklady, mantry ekonómie, sú pritom jasné a presvedčivé a bez akéhokoľvek kalu: voľný obchod je dobrý, ceny by sa mali voľne pohybovať, ľudia sú racionálni, vlády by mali byť neutrálne. Ťažkosti vznikajú, keď je treba urobiť ďalší krok za tieto základné predpoklady, do sveta menej priezračných situácií, v ktorom existujú dane, finančné nákazy – keď sa napríklad finančná kríza jedného štátu „preleje“ do susedného štátu –, monopoly a predovšetkým je tu tá nepríjemnosť s predpovedaním, najmä ak sa týka budúcnosti. Potom sa tá sebaistá, priezračná rada – „na jednej strane..., na strane druhej...“ – začína meniť na rozpačitý a nepresvedčivý kal. Tak sa mi – mikroekonómke a hospodárskej historičke – javia mnohé názory a pohľady ekonómov. Zarážajú ma ako „rétorické cvičenia“ v negatívnom zmysle tohto slova. Vôbec nie v aristotelovsky cnostnom zmysle, ako „prostriedok nenásilného presvedčovania“, ale v tom novinárskom ako „kecy“.

Takže ešte jeden hrubý náčrt problému. Mnoho ekonómov napríklad hovorí o tom, ako vláda hýbe s úrokovými sadzbami hore a dole, čím smeruje a riadi ekonomiku. Väčšina ľudí – všetci novinári, napríklad, a väčšina ekonómov – sa domnievajú, že centrálna banka „nastavuje“ úrokové sadzby. A potom z toho vychádzajú a poskytujú rozpačité a nepresvedčivé ekonomické predpovede. Zvýšte úrokové sadzby. Znížte úrokové sadzby. Nechajte sadzby tam, kde sú. Lenže úrokové sadzby sa nastavujú podľa – podobne ako cena pšenice alebo výška poistného – globálnych trhov. Dokonca i mocný Federálny rezervný systém (americká obdoba centrálnej banky, pozn. prekl.) má obmedzenú, ak vôbec nejakú, možnosť „nastavovať“ sadzby. Sadzby na federálne fondy, ktorých prostredníctvom môže Federálny rezervný systém uplatniť priamy vplyv na úrokové sadzby v ekonomike, je jednoducho len prostriedkom na odvrátenie pozornosti od podstatnejších problémov. Portfólio dlhopisov Federálneho rezervného systému, akokoľvek objemné, je skoro ničím, zanedbateľným percentným podielom na celkovom svetovom objeme dlhopisov. Mám úrok 3,86 percent vďaka sporivosti Číňanov, nie vďaka Bernankemu (šéf Federálneho rezervného systému, pozn. prekl.). A aký záver z toho plynie? Pracujme na zabezpečení právneho a etického a profesionálneho rámca, v ktorom sa potom dobrí muži a ženy môžu – konaním dobra – pokúsiť o to „mať sa dobre“. Zabudnime na detailné sociálne inžinierstvo.

Myslím, že to je poučenie, ktoré si môžeme vziať z finančnej krízy a následnej Veľkej recesie.

(Text je výsledkom premýšľania Deirdre McCloskeyovej nad rozhovormi Lukáša Kovandu s poprednými ekonómami, ktoré vyšli v jeho knihe Príbeh dokonalej búrky a rozhovory (nielen) s laureátmi Nobelovej ceny o finančnej kríze.)