Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

V otroctve

Ľudmila Podjavorinská

Copyright © 2022 Petit Press

Copyright ePub version © 2024 iAdverti

Copyright © 2022 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Viera Marková, Michal Garaj, Dušan Kroliak, Veronika Gubová, Tibor Várnagy, Eva Studeničová, Andrea Jánošíková, Patrícia Šimonovičová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-1004-8

Pôvodná publikácia

Ľudmila Podjavorinská. Z domova. Tatran. Bratislava 1970. 424 s.

Bibliografické poznámky

Ľudmila Podjavorinská: Z domova

Výber zostavil a doslov napísal Alexander Šimkovič.

Edične pripravil Jozef Gazdík.

Vyšlo roku 1970 vo vydavateľstve Tatran v Bratislave ako 91. zväzok edície Slovenskí klasici, ktorú rediguje Daniel Šulc.

Vo vydavateľstve Tatran vydanie prvé.

Zodpovedná redaktorka Marta Hrušovská.

Strán 424.

V otroctve

Kresba

Ktosi hrmotne zaklopal na dvere.

Mišo Čmela, hoci ho klopanie vyrušilo zo sna, pochopil hneď. Ešte v polosne vzdychol a potme zoštverajúc sa z lavice, kde mal ustlané, opatrne bral sa ku dverám. Odtisol ich a vošiel do pitvora tmavého a chladného sťa hrob. Odstrčil závoru a odchýliac dvere, striasol sa. Bol bosý, neoblečený a zvonku oblialo ho mrazivé, zrovna do kostí prenikajúce povetrie.

„No, čo je?“ zašomral drsným hlasom na príchodzieho.

„Vstávaj kone kŕmiť, Mišo. A očisť ich, ako sa patrí: pán veľkomožný kamsi pôjdu. Zapriahneš do saní s panskými šírami.“

Mišo bez slova zasekol dvere a chytro pobral sa do izby. Premrzol úplne. „Bohdajs’ zdrevenel!“ zaželal svojmu vyrušovateľovi úprimne, zaliezajúc pod starú halenu, ktorou sa zakrýval miesto periny.

„Mišo, Mišo,“ ozval sa káravý hlas jeho ženy, „ešte ťa svätý deň neosvitol a už hrešíš.“

„Ja nemám svätého dňa. Ja nemám ani piatku ani sviatku.“

„Si sluha — a Mačuha tiež…“

„Ba pes podlízavý. Vďačí sa židovi — za to, že mu dá o pol verdunka pálenky viac ako ostatným. Z Krista Pána plášť by za to strhol — darebák!“ zlostil sa, trasúc sa na biednom lôžku. Z veže zaznelo bitie hodín: tri tiahle, vážne údery. „No, či vidíš?“ znova rozpajedil sa Mišo, „tri hodiny, a už pokúša… Čert ho nespí celú noc, len aby človeku sna utrhol…“

„A čo je zasa?“ spýtala sa žena pokorne, aby odviedla mužove myšlienky na iný predmet.

„Starého kamsi parom nesie,“ odvetil už miernejšie, ale vždy ešte nazlostene. „Mám zapriahnuť do panských saní a parádnych šír.“

„Aha, teda predsa… Mačuhová večer vravela, že mladý pán sa idú ženiť. Že akúsi veľmi bohatú, z Trenčína. Pôjdu akiste na vohľady.“

„A ja mám dnes ísť do Trenčína!“ opäť búri sa Mišo a v hlase poznať, že mu je do plaču. „Na takýto veľký sviatok! A keby aspoň bolo čo teplého obliecť na tú zimu. Kožuch nedovolí, to je nie ,panské‘, a v tej hazuche dobre nezdreveniem v takomto mraze. Keby aspoň poriadnu librej kúpil, keď sa chce voziť ako ozaj veľkomožný.“

„Len si ty kožuch vezmi. Cez mesto si ho daj na kolená a poľom si obleč. Nech si pán vraví, čo chce, zdravie je prednejšie. A na hrdlo uviažem ti moju šatku, tú hodvábnu,“ rozhodovala žena.

„Veď, veď,“ zahovoril on už mierne, „ale čo ako, predsa radšej bol by som doma. Iní pôjdu do chrámu božieho, a ja ako zbojník poza kostoly. I Šlezingerovci budú doma, a Waisov bíreš vopred pánovi povedal, že on na Nový rok nejde ani svätému. Chcel ho poslať za Váh s taškami, ale on že nejde. Mal by som sa vzoprieť i ja…“ dokladá neisto.

Koniec ukážky