L. A. Čarská

Malá Margo

Elektronická kniha

Slovak edition © Arkus 2011

Translation © Lýdia Jasenovcová, 1996

Vydal ARKUS, vydavateľstvo, s.r.o.,

Senica, v roku 2011.

Jazyková úprava Marcela Javorská.

Technický redaktor Tomáš Mečíř.

ISBN 80-88822-03-3

1.

Malá Margo ajej mama

– Klop-klop-klop! – Klop-klop-klop!

Maličké dievčatko sdlhými čiernymi lokňami, spustenými na plecia, díva sa neprestajne zokna vagóna na polia, lúky, dediny azelené lesy, miznúce vdiaľke.

Len pred chvíľkou sa vlak pohol zo stanice Veržvolovo, ktorá leží na hranici Ruska aNemecka. Dievčatko sa zvedavo vykláňa zotvoreného okna vlaku ahorúce júnové slniečko láska jeho hlávku sčiernymi kučerami.

– Margo, daj si čiapočku. Musíš si dať pozor, aby si nedostala úpal! – ozve sa po francúzsky milý hlas pomerne mladej ženy.

To je mama dievčatka. Doteraz sa zhovárala so svojou spolucestujúcou, ruskou učiteľkou, ktorá si knim prisadla už vBerlíne.

Margo sa rezko obrátila, usmiala sa na mamu aneochotne natiahla ruky za čiapkou. Vzápätí sa prudko vrhla mame okolo hrdla, objala ju azasypala jej tvár bozkami.

– Mám ťa rada, mamička! Si tá najlepšia mama na celom svete! – šeptá po francúzsky abez prestania bozkáva tvár svojej mamy.

Mama Margo sa veľmi ponáša na svoju dcérku – má rovnaké čierne oči ikučery ako ona. Vyzerá to tak, že je skôr jej staršou sestrou ako mamou.

– No-no, už by si mohla prestať... Dosť už, dosť. Či sa patrí správať sa takto vprítomnosti cudzích ľudí? – Mama sa naoko hnevá aočistom odtláča Margo od seba, pritom však žiari šťastím ausmieva sa, keď drží vlone svoju malú dcérku.

Margo je naozaj veľmi maličká – preto ju ivolajú „malá Margo“. Hoci má už osem rokov, vyzerá ako päťročná omrvinka.

– Tak vidíte, – obracia sa mama ksvojej susedke, ruskej učiteľke, ktorej meno si Margo nijakovsky nevie zapamätať, – nemôžem sa od tejto malej nezbednice odtrhnúť. Len si predstavte, mademoiselle, keď som dostala miesto uvás, vRusku, plánovala som, že ju nechám vParíži... Ale ako vidíte, nestalo sa tak. Zavesila sa na mňa anemohla som bez nej odísť.

– Ty by si itak bezo mňa nikam neodišla. Ani za celý svet by si neodišla! Nikdy! – zašeptá dievčatko so šibalským výrazom vtvári azvučne sa zasmeje. Potom stíchne, pobozká mamičku na samý konček nosa, atak sa kjej smiechu pridá nemenej zvučný smiech mamy.

– Ty moja bábika! – šeptá dievčatko snevýslovnou nehou.

– Anjelik môj! – rovnako ticho anežne jej odpovedá mama, avzápätí sa obracia ksusedke, aby pokračovala vrozhovore.

– Tak teda uvážte, mademoiselle, doteraz som žila ustavične vParíži. Bola som učiteľka ako vy, vyučovala som hudbu amôj muž bol zamestnaný vo veľkom obchodnom dome. Žili sme skromne, ale nie biedne... Avšak muž náhle zomrel – ach, bolo to hrozné nešťastie! – amy smaličkou Margo sme zostali samy, opustené na tomto svete. Margo vtedy mala necelé tri roky... Ešte ani dobre nestála na nohách, musela som byť stále pri nej, učiť ju... Khodinám hudby som si pribrala ďalšiu prácu: začala som vyrábať papierové kvety... Ale sama viete, ako za ne biedne platia. Tak som sa prebíjala päť rokov. Nakoniec som sa odhodlala prijať ponúkané miesto guvernantky vRusku, vdome jedného ruského šľachtica. Raz bol is rodinou vParíži, tam sme sa izoznámili. Je to veľmi milá rodina. Veľkodušní apríjemní ľudia. Sami navrhli, aby som vzala knim isvoju maličkú Margo, rozhodli, že ju budem vychovávať spolu sich deťmi. Hovorili, že keď bude moja maličká dcérka vich dome, ich deťom to len prospeje, pretože snimi bude hovoriť stále po francúzsky.

– Myslím, že sa vám veľmi ťažko odchádzalo zParíža, pravda? – spýtala sa malej Margo ich ruská spolucestujúca asvojimi milými sivými očami hľadela do rozkošnej tváričky malej Francúzky.

– Veľmi ťažko! – odpovedala madame Alica Bernardová avzdychla. – Nesmierne sme si privykli na naše mesto, na náš malý byt na šiestom poschodí ana niekoľkých našich priateľov. Lenže rodinu nemáme žiadnu. Rodičia môjho muža imoji rodičia už dávno zomreli aďalší príbuzní sú rozťahaní po celom svete. Preto sme obidve tak nerady opúšťali Paríž.

A madame Bernardová si zase vzdychla.

2.

Čo sa stalo kvôli jahodám

A vlak uháňa, uháňa ďalej...

Malá Margo sa rovnako ako predtým pozerá zokna, klobúčik chráni jej čiernu hlávku pred dotieravým slniečkom. Vidí, ako ubiehajú polia, letia lúky arýchlo miznú dediny. Ach! Aké je to zaujímavé sprevádzať ich očami! Avôbec, je veľmi zaujímavé cestovať do tohto ďalekého, cudzieho Ruska, oktorom ona, maličká Margo, počula už toľko rozprávania.

Malá Margo si zrazu spomenula na Paríž, pred očami sa jej prekvapujúco jasne zjavil milý obrázok: dve maličké izbietky sčistou kuchynkou, kde neprestajne niečo kuchtila ich slúžka, tučná Blanchetta, slícami červenými ako dve zrelé paradajky. Spomenula si na prechádzky sBlanchettou na trh, kam to dobré dievča brávalo každé ráno so sebou svoju malú slečinku, potom si spomenula na starú, večne šomrajúcu domovníčku Zuzannu ana veselého chlapca, ktorý im každé ráno nosieval mlieko. Všetci boli Margo dobrými priateľmi aúprimne žialili nad jej odchodom. Avšak najviac smútil malý Paul, od najútlejšieho detstva najvernejší kamarát čiernovlasého dievčatka.

Paul bol vnukom ich suseda, starého, dobráckeho pána Richarda. Deti bývali celé dni od rána do večera spolu, ba chodili ido tej istej školy vneďalekej štvrti.

Keď malá Margo naisto vedela, že odídu do Ruska, Paul sa len-len že nerozplakal od žiaľu, avšak ako budúci muž dokázal slzy potlačiť. Zaťal päste apohrozil nimi tým smerom, kde podľa jeho mienky malo byť to protivné Rusko, ktoré mu bralo priateľku.

– Ten protivný Petrohrad... Keby nebol mestom, ale chlapcom, veď ja by som mu ukázal! – srdnato hundral Paul apo krátkej odmlke sa znepokojene prihovoril Margo:

– Kam len to ty pôjdeš, Margo? Veď som počul, že vRusku je po celý rok zima asneh aže tam po uliciach behajú hladní vlci. Lenže ja tam nebudem, aby som ťa pred nimi chránil. Radšej veru zostaň snami.

– Nie, nie Paul, rozprávaš hlúposti. Akože by som tam mohla pustiť mamu samú? Pôjdem sňou všade, ik vlkom! – vášnivo ho odbila Margo.

Ach! Aako bolo smutno, keď nastal čas lúčenia. Vtedy už Paul celkom zabudol na to, že je chlapec, budúci muž aže mužovi sa nepatrí nariekať, ausedavo sa rozplakal. Margo tak isto prelievala potoky sĺz. Sľúbili si, že si budú písať. Paul daroval svojej malej družke poznámkovú knižočku svlastnoručne nakreslenými obrázkami. Margo tiež nezostala vhanbe, darovala svojmu priateľovi malú bábiku sodbitým nosom, ktorú mala najradšej zo všetkých svojich hračiek.

A teraz, keď Margo vo vagóne myslela na túto rozlúčku, zase sa jej zachcelo plakať. Teraz ju už nezaujímala krajina, ktorá sa mihala kdesi ďaleko za oknami vozňa. Jej myseľ zaujali spomienky na nedávne udalosti.

Ale hľa, vlak spomaľoval. Zrejme sa blíži zastávka.

Margo vystrčila hlavu zobloka.

Veru naozaj – stanica. Nejaká menšia stanica. Po nástupišti pobieha hlúčik pestro oblečených, bosonohých sedliackych detí. Vrukách držia nádobky zo stromovej kôry aneveľké, vlastnoručne pletené košíčky, vktorých sa červenajú zrelé, šťavnaté lesné jahody.

– Mamička! Mamička! Pozri sa, aké sú tie deti smiešne. VParíži som nikdy nevidela bosé deti. Aha, predávajú jahody... Môžem si kúpiť jahody, mamička? – rapoce Margo celá rozjarená apobehuje od matky kobloku aspäť.

Vlak vošiel do stanice azastal.

– Mamička, daj mi peniaze, kúpim si jahody, azároveň si lepšie obzriem tie smiešne deti. Zokna na ne dobre nevidím, – pokračuje Margo červená od vzrušenia.

– Môžeš ísť, ale nechoď na nástupište, – hovorí madame Bernardová, vyberie peniaze apodáva ich dcérke. – Vlak tu stojí len veľmi krátko.

– Áno, áno, mamička, dobre! – zakričala Margo asotva si vypočula posledné mamine slová, ako vtáča vyletela zvagóna. Zo schodíkov sa dalo veľmi ťažko dohovoriť sdeťmi, ktoré sa vo veselom hlúčiku hrnuli kmalej Francúzke. Atu sa vynoril ďalší problém. Sedliacke deti, pochopiteľne, nerozumeli ničomu ztoho, čo im hovorila Margo, aMargo zase, ktorá nevedela ani slovo po rusky, nerozumela deťom. Atak Margo ukazovala prstom na košíček jahôd, ktorý sa jej zapáčil avyzvedala sa posunkami od predávajúceho dievčatka, koľko stojí.

Dievča roztiahlo pred malou Francúzkou všetkých desať prstov, čo malo znamenať desať kopejok.

Margo sa rozhorčila.

– Čože? Ten maličký košíček stojí celých desať kopejok? To predsa nie je možné! – pomyslela si.

Pokrútila čiernou hlavou a, žmurkajúc očami, tmavými ako dva uhlíky, zoskočila, celkom zaujatá sporom, na nástupište azačala sa jednať, ukazujúc päť prstov.

I cestujúcich zvlaku zaujala kúpa jahôd, no nikto znich si neuvedomil, vakom ťažkom položení je dievčatko, čo všetko sa mu môže stať anik nepomohol deťom dorozumieť sa.

Keď malá predajkyňa videla, že slečinka, šomrajúca čosi vo svojej nezrozumiteľnej reči, berie od nej košíček, rázne natiahla ruku, vytrhla Margo jahody arozbehla sa preč od vagóna.

– Ako? Veď ja som tie jahody kúpila! Už sme sa mali dohodnúť len ocene. Aké hlúpe je to dievčatko. Musím mu to vysvetliť, – pomyslela si rozčúlená Margo.

V tej chvíli zabudla, že jej mama zakázala vystúpiť zvagóna, pretože na tejto stanici vlak stojí iba chvíľu arozbehla sa za dievčatkom, aby ho prinútila predať jej jahody.

A malá sedliačka, presvedčená, že čiernovlasá „cudzinka“ beží za ňou len preto, aby si vzala jahody zadarmo, dala sa do ešte väčšieho behu aletela ako strela po ceste vedúcej do dediny, kde bývala.

Margo uháňala za ňou.

Ostatné deti, predavačky apredavači jahôd, tmolili sa ako predtým sem atam po nástupišti aponúkali svoj tovar cestujúcim. Nikto nevenoval pozornosť dvom dievčatkám, vzďaľujúcim sa od stanice.

– Počkaj! Počkaj! Zastaň! – kričala Margo po francúzsky na sedliačku, celkom zabúdajúc, že jej dievčatko nemôže rozumieť. – Kúpim tvoje jahody. Ale nemám toľko peňazí... zabehnem do vagóna avypýtam si od mamy... Vravela si, že jahody stoja desať kopejok, aja mám iba päť... Ja hneď...

Nedohovorila.

– Čo je to? Kto to za nami zapískal?

Rýchlo sa obzrela...

Zo stanice, odkiaľ bežala, odchádzal vlak. Šedý dym, vychádzajúci vchumáčoch zkomína, valil sa ako obrovský sivý had ponad vagóny. Zdiaľky bolo opäť počuť známy klepot kolies:

– Klop-klop-klop-klop!

Vlak zrýchľoval.

Malú Francúzku zachvátila hrôza. Srdce sa jej zatrepotalo, avzápätí od neočakávaného úľaku prestalo tĺcť. Na čelo jej vystúpil pot apo chrbte prebehli zimomriavky.

– Kým som bežala za dievčatkom, vlak odišiel, – so strašnou istotou si uvedomila hroznú skutočnosť. Ihneď pochopila beznádej azúfalstvo situácie, vakej sa ocitla.

– Mama! Mama! – kričala splačom. – Kde je moja mamička? Chcem ísť kmamičke! Zaveďte ma knej!

A so zúfalým krikom atvárou zaplavenou slzami sa rozbehla späť na stanicu.

3.

Neočakávaná útecha

Vlak už však na stanici nebol. Odišiel. Iba stopa po ňom – šedivý dym – sa ešte vznášal nad skupinou stromov, rysujúcich sa vdiaľke. Ana nástupišti, kde bolo ešte pred niekoľkými minútami tak živo aveselo, nebol teraz už skoro nik. Len jeden pán vbielom kabáte sligotavými gombíkmi av červenej čiapke prechádzal sa po peróne sdvoma železničiarmi aniečo vyzeral vdiaľke.

Nahlas plačúca malá Margo zastala pred ním.

– Kde je moja mama? Kde je vlak? Vráťte mi mamu!

Prednosta stanice sa nikdy neučil po francúzsky, preto jej vôbec nerozumel apokrčil plecami: – Čo hovorí toto dievčatko? Akde sa tu len vzalo?

A čím viac sa mu Margo usilovala vysvetliť, prečo narieka, tým menej jej rozumel.

Železničiari len rukami rozhadzovali, pretože si vôbec nedokázali predstaviť, čo sa mohlo stať. Zrazu však jednému znich zišlo čosi na um:

– Vaše blahorodie, – obrátil sa kprednostovi stanice, – máme tu telegrafistku, Máriu Demidovnu, ktorá vie po francúzsky ipo nemecky. Rozkážte, aby sem prišla. Myslím, že ona bude rozumieť tomuto dievčatku avysvetlí nám, čo od nás chce.

– Áno, áno, naozaj! Choď, že prosím, aby prišla sem, – kázal prednosta.

Železničiar na chvíľu zmizol, ale vzápätí sa zase zjavil aviedol so sebou nevysokú slečnu.

Keď telegrafistka zazrela dievčatko, pristúpila knemu, láskavo ho objala azačala sa vypytovať.

Keď Margo začula svoju rodnú reč, ako-tak sa spamätala avyrozprávala všetko, čo sa jej prihodilo; rozprávala, ako neposlúchla matku, ako sa zroztržitosti vzdialila zo stanice aako medzitým ušiel vlak is jej mamou, ktorá sa volá madame Bernardová.

– Ach! – kričalo dievčatko, končiac rozprávanie azasa sa rozplakalo. – Zaveďte ma kmame, rýchlo ma knej zaveďte! Iste sa kvôli mne veľmi trápi.

– Upokoj sa, dieťa moje, – povedala telegrafistka, hladkajúc čiernu hlavu dievčaťa, – ihneď pošleme tvojej mame na najbližšiu stanicu telegram, aby sa netrápila aaby ťa tam počkala. Azajtra ráno ťa pošleme vlakom za ňou. Budeš bez mamy iba jednu noc. Lenže nemôžem si ťa vziať knám domov, lebo dnes mám nočnú službu na stanici, vtelegrafnej kancelárii. Pôjdeš tam so mnou, dievčatko, uložím ťa na gauč akrásne sa vyspíš. Zajtra skoro ráno ťa zobudím ahneď prvým vlakom pôjdeme spolu na nasledujúcu stanicu, kde ťa bude čakať mamička.

V hlase atóne Márie Demidovnej bolo niečo také presvedčivé aupokojujúce, že jej nebolo možné neveriť. Malá Margo sa upokojila. Slzičky jej uschli, ba začala sa iusmievať.

Mária Demidovna sa ešte porozprávala sprednostom stanice akeď ten so všetkým súhlasil, zaviedla malú Francúzku ksebe do telegrafického oddelenia, dala jej napiť mliečka, rozdelila sa sňou osvoju skromnú večeru auložila dievčatko spať na široký kožený gauč.

– Usiluj sa čo najskôr zaspať, aby si sa zobudila čerstvá aveselá, keď príde ranný vlak, – hovorila jej dobrá žena, bozkávajúc ju.

Margo sa cítila veľmi dobre. Ak bola ešte trošku rozrušená, tak len preto, že spôsobila matke toľko starostí; ak sa ešte bála, tak len osvoju dobrú mamu, ktorá sa iste veľmi trápila, keď nemala pri sebe svoju neposlušnú Margo.

Ale Margo samotná sa cítila veľmi príjemne na mäkkom gauči pod teplou prikrývkou, ktorou ju starostlivo pozakrývala Mária Demidovna.

Telegrafický prístroj mierne poklopkával. Lampa pod zeleným tienidlom vydávala tlmené, mäkké svetlo. KMargo sa podchvíľou obracala jej nová priateľka telegrafistka aláskavo sa usmievala. Margo ani nezbadala, kedy ticho zaspala.

4.

Úľak madame Bernardovej – Katastrofa

– Kde je Margo? Prečo sa tak dlho nevracia? – znervóznela medzitým madame Bernardová. Bolo to asi vtedy, keď malé dievčatko bežalo po ceste vedúcej do dediny anaháňalo sedliačku – predavačku.

– Neznepokojujte sa, pani, – tíšila ju učiteľka, – iste je už dávno vo vagóne azhovára sa sniekým vsusednom oddelení. Vaše dievčatko je také milé, že mimovoľne na seba púta pozornosť každého.

– Ste veľmi milá, slečna... – svďačným úsmevom riekla madame Bernardová, – ale stále sa nevracia... Musím sa pozrieť do susedného kupé.

Madame Bernardová znepokojene vstala zo svojho miesta apodišla kdverám.

Avšak Margo nenašla ani vsusednom kupé.

5.

Ťažká situácia

– Haló! Počúvam. Hovorte.

6.

7.