Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Druhá žena

Kristína Royová

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2011 Petit Press

Copyright ePub version © 2018 iAdverti

Copyright © 2011 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Simona Reseková, Karol Šefranko, Mária Hulvejová, Erik Bartoš, Katarína Tínesová, Zuzana Babjaková, Mária Andrejčáková, Peter Páleník

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0277-7

Pôvodná publikácia

Kristína Royová. Výber zo spisov III. Cirkev bratská na Slovensku a Apoštolská cirkev na Slovensku vo vydavateľstve VESNA. Bratislava 1990. 310 s. Samuel Spišiak text jazykovo upravil a napísal predslov, poznámky a vysvetlivky a slovník starších slov a výrazov.

Bibliografické poznámky

Druhá žena

Prvé vydanie vyšlo v r. 1920 nákladom autorky a tlačou Jána Páričku v Ružomberku. Kniha má podtitul: „Obrázok z posledných dňov pred svetovou válkou.“ (1. svet. vojnou — pozn. uprav.)

Kniha bola preložená do češtiny, nemčiny, poľštiny. V češtine vychádzala na pokračovanie v časopise Kresťanské listy v rokoch 1924 — 1925.

Prvé vydanie má autorkino venovanie: „Československým ženám vo vlasti i za oceánom, zvlášte svojej drahej sestre Ľudmile Čulíkovej, rod. Royovej venuje z rodnej lásky Kristína Royová.“

Jazykovú úpravu sme urobili podľa tohto prvého vydania.

Textová úprava

Ako v predchádzajúcich zväzkoch, aj v tomto zväzku „Výberu zo spisov“ Kristíny Royovej, postupovali sme tak, aby sme do charakteristického prejavu autorky zasahovali čo najmenej. Týka sa to ako štýlu-slohu, tak aj lexiky-slovníka, ako aj syntaxe-vetnej skladby.

Sloh sme ponechávali takmer bez zmeny.

Vetnú skladbu sme primerane prispôsobovali dnešnej — súčasnej praxi.

V lexike sme sa snažili ponechať maximum zo slovnej autorkinej zásoby. Je ona odrazom slovnej zásoby ľudu podjavorinského kraja. Ojedinelé staršie výrazy — v súčasnej frekvencii nie bežné — vysvetľujeme v slovníku na konci knihy. Radikálny jazykový purista by najradšej videl takéto slová nahradené dnešnými — už v texte. Nazdávame sa, žeby to bolo na úkor bohatosti textového slovníka. Konzervatívny jazykovedec sa pozastaví, že sme veľký počet starších slov nahradili novšími, bežnejšími.

Pri úprave sme volili určitý kompromis, pretože knihy sú určené širokému okruhu čitateľov. Zo staršej slovnej zásoby nahrádzame teda len také slová či výrazy novšími, ktoré sú mladšiemu čitateľovi nezrozumiteľné či menej zrozumiteľné (napr. brvy — obočie; prez — cez; menšina — chvíľa; námluvy — pytačky; žok — vrece; spatriť — uvidieť; žĺkať — žltnúť). Zoznam nahradených výrazov uvádzame v texte týchto poznámok.

Napokon ešte jedna poznámka. Royová bola nielen prozaička, ale i poetka a hudobná skladateľka. Poéziu a hudbu cítime aj v jej prozaickom vyjadrovaní, a to nielen v slovníku, ale i v slohu a v slovnom rytme. Tohto „vetného rytmu“ sme sa nedotýkali.

Veríme, že pozorný čitateľ — okrem pútavého deja a hlbokej myšlienky — si povšimne aj slovesnú stránku textu a že si tak obohatí svoj duševný obzor aj v tejto oblasti.

Staršie výrazy nahradili sme slovami zo súčasného slovníka: dávneho času — dávno; daska — doska; pršlavý — dáždivý; zapraviť (okná) — osadiť; kto zná — ktovie; napred — najskôr; držať (noviny) — predplácať; smaha — páľava, horúčosť; sila (peria) — množstvo; varečka — vareška; priam — práve; thé — čaj; ku podivu — napodiv; vyhovárať — ospravedlňovať; pukál — pukačka; stav — hať; psíci — psíky; svačina — olovrant; držať (zhromaždenie) — mať zhromaždenie; aksamít — aksamiet; stlstnúť — stučnieť; spatriť — uvidieť; vzkazovať — odkazovať; pozdravenie — pozdrav; rty — pery; choravieť — chorľavieť; potkať — postretnúť; chýbäť — chýbať; svoliť — súhlasiť; rozmluva — rozhovor; s akou — s čím; zaštkanie — zavzlykanie; kremä — okrem; mnúť — mädliť; opovrženie — opovrhnutie; svatba — svadba; dĺž — dlhšie; v náhle — v okamihu, naraz; v smer — smerom; päsť — pasca; vezpustný — samopašný, rozpustený; ostydlý — ochladnutý, vychladnutý; rozviklaný — rozheganý; žigla na múku — nádoba na múku; duchna — perina; kotál — kotol; ušípaná — ošípaná; mašurky — prasiatka; nenadály — nečakaný; behom celej cesty — celou cestou; rastlý — narastený; ľavný — lacný, čakaná — postriežka; poľovka — poľovačka; naplat (čo mi je to naplat) — čo z toho mám, čo mi to osoží; nabídka — ponuka; predhádzka — výčitka; ľútať si — ľútostiť; zvolenie — (tu): súhlas; vrázok — vráska; mandľovňa — mangľovňa; poneváč — keďže, pretože; vyriadiť pozdrav — odovzdať pozdrav; šicí — šijací; onezdravieť — ochorieť; vzozrenie — výzor; výplyv — výtvor; zavešiak — vešiak; modzgy — mozog; nesnádz — ťažkosť; drúbež — hydina; východ — tu: východisko; (mlyn) pána Kozimov — (mlyn) pána Kozimu; mluva prstami — posunková reč; ako je starý — koľko má rokov; lučobník — chemik; ťažný vták — sťahovavý vták; soznať — zistiť; nenadály — nečakaný; straniva niekoho — týkajúci sa niekoho; dajme ten pád — predpokladajme; kanúť — stekať; villa — vila; akkord — akord; kdežto — kým; objem — objatie; zamorený do myšlienok — ponorený do myšlienok; opatrovník — ošetrovateľ; zakrvácanie — vykrvácanie; čiže — či len; okyť — srieň; menšina — chvíľa.

Naproti tomu sme ponechali niektoré typické výrazy pre slovník Royovej:

netak — (ako veľmi); pilný, pilno — (usilovný, usilovne); bár(s)kto — (hocikto); baviť — (zdržiavať sa); blažiť, oblažiť — (spôsobovať niekomu radosť); činiť — (konať, robiť); znať — (vo význame poznať).

Druhá žena

Motto:

Dom a majetok sú dedičstvom po otcoch, ale od Hospodina je rozumná žena. Pr. 19,14.

Láska sa láskou kupuje a platí.

A keď sto rokov žiť budeš a všetko spravíš, aby len ľudia s tebou boli spokojní, predsa všetkým nevyhovieš.

Keď ovdovel Martin Mráz a hneď sa neženil, tetky a strynky i kmotričky veľmi sa starali o neho, čo len bude robiť s tými neodrastenými deťmi, ak im skoro nedá druhú matku a nedovedie do domu gazdinú. Pritom, pravda, každá dokladala, že by mu veru ona dcéru nedala trápiť sa s takými nezbednými deckami, ako sú tie jeho, počnúc od najstaršieho šibeničníka až po to najmenšie piskliatko. Veď — vraj — Betka Mrázová nemusela ešte zomrieť, keby ju najskôr svokra a po jej smrti on, muž, nebol sužoval. Druhé síce hovorili, že veď aj on pri nej dosť vystál. Mužovia, keď sa ho ten-ktorý zastal, tvrdili, že si za to zaslúžil nebeské kráľovstvo, že s ňou vydržal šestnásť rokov.

Ale keď po tri minulé nedele ohlasoval pán farár Martina Mráza s akousi Ilenou Ozorovskou z Malotína, netak bolo v kostole ticho; aj tie ženy, ktoré pol kázne predriemali, už ani voňačky[1]nepotrebovali, tak im všetky driemoty prešli. Kto to len mohol byť?! Cezpoľnú si dovedie — akoby nebolo dosť vdov a dievčat v Zálužanoch! Len by sa ktorási bola našla, čo by išla za neho. Bol múdry, išiel dobre ďaleko, kde ho ľudia neznajú a kde nemá kto porozprávať jeho vyvolenej, aký je ešte od toho ohňa zadĺžený a pritom zlý, neľudský človek, pohnevaný s celou rodinou.

„Nezávidím jej,“ hovorila kmotra mlynárka; „no, však sa len príde niekto podívať, do čoho to vojde.“

Ale neprišiel. A v utorok po poslednej ohláške čakala už stará tetka Katuša — ktorá od smrti gazdinej u Mrázov dom viedla — gazdu domov.

„Chuderka Katuška!“ ľutovali ju ženy, „keď ste sa roky trápili v tom dome, ťažko vám padne na staré kolená, ktozná koho poslúchať. Nebohú gazdinú ste od mala znali, ctila si vás ako matku, teraz už len slúžkou budete.“ No, tetka Katuša tvrdila, že to sa gazda mýli, keď si ju tak za chrbát postavil; ani jej len nepovedal, koho si berie a kedy nová gazdiná príde; ale že mu ona vyvedie: ani deti neobriadi, ani stavanie neobzrie a keby jej nebolo ľúto toho hydu a tej nemej tvári, ešte dnes by odišla; takto dočká na gazdinú; ale hneď, ako táto prah domu prekročí, už aj ona päty z neho vytiahne.

Tešili sa ženy. Tetka naozaj všetko nechala tak, ako stálo a ležalo. Deťom navarila melencovej polievky, aby vraj vedeli, keď sa im otec ženil. Porozprávala im, čo ich čaká pri macoche. Netaký hnev, áno zlosť zobudila v ich srdci oproti tej cudzej osobe, ktorá dnes mala prísť do domu. Dobre si pamätali, ako im otec pohrozil: „Nebudem sa s vami zlostiť, dovediem vám kazára;[2] beda tomu, kto by ho neposlúchal.“

Paľko Mráz sľúbil si hneď vtedy, že sa dá radšej otcovi zabiť, akoby mal macochu poslúchať, a keby sa ho táto opovážila udrieť, že jej takú vráti, čo si dlho bude pamätať.

Anička Mrázová tvrdila, že jej tetička Zálužanská povedala, že ona ju biť nedá, aby sa len k nej utiekla. Jožko sa vyhrážal, že on, keby ho bila, tak ju vraj pokúše, ani no! Malá, šesťročná Betka sľubovala, že keby sa jej len prstom dotkla, tak bude kričať, že sa všetci susedia zbehnú. Už tu bol len trojročný zakrpatený Ondriško. Ten nič nesľuboval; zato v malom srdiečku bolo toľko strachu, že ho bolo vidno i vo veľkých, hlboko ležiacich očiach.

„Bude tá mať ustlané,“ tešili sa samopašné ženy. Netak to cudzej votrelkyni dopriali. Lebo aj keď ani jedna za toho zazeraja Mráza nechcela ísť, hnevali sa predsa, že ani jednu nepýtal, že nimi pohrdol. Nuž, tak hľa, nikdy ľuďom dosť po vôli neurobíš.

Bol zamračený októbrový večer. Vietor až tak lámal konáre stromov ovešané ovocím, keď vo dvore u Mrázov zastal voz. Gazda zišiel a bez slova podal ruku žene, ktorú čakali s takým hnevom a strachom. Lampášom svietiaca tetka Katuša videla, ako sa vo voze narovnala vysoká štíhla postava, ako ľahko zoskočila z vysokého voza.

„Dajte to svetlo bližšie,“ zavolal Mráz.

„Akú mladú si to doviedol,“ myslela zamračená žena. „Však by mu mohla byť dcérou.“

Ach, bol to smutný príchod do nového domova. Nikto, ale nikto mladú gazdinú nevítal. Deti síce prišli, keď otec na ne skríkol. Jožko vypriahal kone, Paľko pomáhal skladať truhlu, Anička koše, Betka ručníky, ale ani jedno nepozdravilo. A keď Mráz svoju ženu deťom nepredstavil, nemohla sa táto k nim hlásiť.

O chvíľu boli všetci v nezametanej kuchyni, plnej neporiadku. Teraz, keď všetko z voza do nej ponosili a pohádzali, vyzerala horšie ako maštaľ.

Mladá gazdiná zhodila ručník i kabátik a osvietená začmudenou lampou stála uprostred tej spúšte. Jej pekné, tmavomodré oči pozreli dovôkola, utkveli na tvárach špinavých detí, potom vzhliadli na mužov zamračený obličaj, akoby sa ho chceli dač spýtať.

„No tak,“ povravel v tom gazda, „to sú moje deti; dávam ti ich pod moc; beda tomu, kto by ťa neposlúchal. Mne ženu netreba, stačila mi tá jedna, ale ony potrebujú, aby ich niekto riadil. Aj v dome išlo všetko zle bez gazdinej. — Katuša, pomôžte aj s deťmi spraviť nejaký poriadok a dajte nám večeru. Ja musím za koňmi.“

„Nevedela som, kedy prídete, my sme už večerali,“ zadrdlala žena, „a“ — dodala s hnevom, „moje veci mám už v noši, je neskoro; idem preč, kadekomu cudziemu slúžiť nebudem.“

Mrázovi na sluchách nabehli žily. Čierne oči mu zaiskrili, ale premohol sa.

„Môžte ísť,“ riekol krátko. „Počkajte na mňa, prídem hneď,“ obrátil sa prívetivejšie k svojej mladej žene. Deti zostali samy s novou matkou — keď otec i tetka vyšli. — Ukradomky hľadeli na ňu. Tak si ju nepredstavovali. Bola taká pekná, mladá, štíhla ako jedľa.

„Deti moje,“ povravela konečne — hlas mala ako hudba, alebo keď v hájoch bory hrajú, „som tu taká cudzia, neviem si poradiť, pomôžte mi. Váš tatíčko ma prosil, aby som išla za neho, že už tri roky nemáte mamičku. Mne vás bolo ľúto, lebo aj ja som bola malá, keď mi moja mamička umrela a veľmi nám potom bolo zle s mojím bračekom; volal sa tiež Paľko. Chcem vás mať rada, majte aj vy mňa. Vy nemáte nikoho, ani ja nikoho nemám.“

„A ten tvoj brat?“ namietol Paľko.

„Umrel mi, keď bol toľký ako ty.“

„A tatíčka nemáš?“ nesmelo sa odvážila Betuška.

„Ten zomrel vlani.“

„A nejaké sestry alebo bratov?“ spytuje sa Anička.

„Nemala som už vlastných.“

„A u koho si bola, keď nikoho nemáš?“ prikradol sa Jožko bližšie.

„U tatíčkovej tetičky. Tak čo, prijmete ma? Nechcem, aby ste mi hovorili mamička; som mladá, aj ma ešte nepoznáte; nazývajte ma tetička Ilena, budeme dobrí kamaráti. Ty, Paľko, buď mi namiesto toho môjho Paľka; či áno?“ Podávala chlapcovi srdečne ruku. Vložil váhavo tú svoju špinavú do nej.

„A prečo nechceš, aby sme ti hovorili mamička?“ ohlásila sa Anička.

„Viete, deti, keď sa môj tatíčko oženil, doviedol nám cudziu ženu do domu a my sme jej museli hovoriť „mamička“. Veľmi nám to bolo protivné. Ona bola na nás zlá. Aj vám by to bolo také protivné. Však až by ste privykli na mňa a mali ma rady, keď potom budete chcieť, môžete ma tak menovať, ale napred si to meno musím zaslúžiť. Ale teraz mi pomôžte, aby to tu nevyzeralo ako po rabovke.“

Deti sa srdečne zasmiali a veselo pomáhali nosiť do izby i do komory.

„Ten kôš, Paľko, nechaj tu. A ty, Anička rozlož v sporáku; Jožko donesie drevo; pravda, spravíme si dobrú večeru.“

O polhodinu, keď sedliak vošiel do kuchyne, akoby to už ona nebola. V sporáku veselo blkotal ohník, šíril príjemné teplo a tiež aj vôňu zohrievanej pečene. Betuška dávala pozor na mlieko. Anička priam očistila lampu; keď už nebola začmudená, netak jasne osvecovala kuchynku. Jožko odpratal kadejaké haraburdie zo stola. Mladá gazdiná naň prestrela pekný obruštek, rozložila nové tanieriky a lyžičky, nadrobila na misu tvrdý koláčik, naliala horúce mlieko. Paľko doniesol z komory chlebík, z izby stoličky.

Mráz postál vo dverách, hľadí na svoju mladú ženu i na deti. Rozospatého Ondriška niesla Betka. Dieťa sa chcelo rozplakať, nemalo kedy; nová tetička mu dala kus makovníka, ktorý práve krájala. Nebrala ho na ruky, aby sa jej nenaľakal. Hovorila práve deťom, že tanieriky sú ich, aj lyžičky. Paľko mal na svojom mlyn, Anička košíček s ružami; a každý niečo iné: kurčiatka, vtáky, srnku a malý Ondriško holubičku.

Deti sa jedno viac ako druhé radovali. Paľko prvý išiel umyť si ruky, aby neušpinil tanier. Anička si umyla i tvár, ba aj druhé deti upravila.

Istý pocit spokojnosti vkradol sa do tvrdého mužovho srdca, a keď ho mladá žena tak prívetive volala k večeri, mimovoľne vyjasnil tvár a zdal sa hneď o päť rokov mladší.

Medzitým tetka Katuša u mlynárky už piaty raz rozprávala susedám, ako našla mladá Mrázová dom, ako jej ona zakúrila; a ženy ktorá čo prorokovali, aký bude ďalší život tej sprostej osoby, ktorá sa do toho domu vydala bez toho, aby sa bola presvedčila. A dokladali: „Tak je to, keď si človek kúpi mačku vo vreci.“ — Nuž, čo sa medzitým svet tak staral a tešil, navečerala sa rodina u Mrázov tak, ako čo by sa už boli roky znali. Potom vodili deti tetičku Ilenku (,Ilena‘ nezdalo sa im dosť pekné) po stavaní. Mali tri izby: prednú, zadnú a tretiu až za bránou.

„Tú tatíčko pre babičku postavil,“ rozprávala Anička, „ale ona tam už nebývala, lebo ochorela; najradšej ležala v kuchyni, a potom umrela; tam máme len také všeličo.“

Nuž, ono to „všeličo“ bolo po celom stavaní. Keď gazda s Paľkom opatril dobytok, išiel si ľahnúť. „Správajte sa ako viete, ja som ustatý,“ povedal žene.

O chvíľu si aj ony políhali a v dome stíchlo.

Ba, čo by povedali ženy, ktoré tvrdili, že mladá Mrázová netak teraz kdesi narieka, keby ju videli, ako sladko spí zdravým snom unavenej mladosti, a ako malý Ondrejko kaderavú, bielovlasú hlavinku k nej túli. Nevideli — a dobre. Mali ony aj tak dosť čo rozprávať, keď na druhý deň Martin Mráz zapriahol svoje biele kone, na ktorých si netak zakladal, do voza, naloženého hruškami a odišiel, ako mal úmysel, až hen za Pešť,[3] kam každý rok chodieval.

„Bude ten tej stvárať ešte horšie ako nebohej,“ rozprávali si pri studni, „tak hneď po svadbe ju odbehne, takú cudziu. Čo si ona len počne v takom stavaní? Ešte keby Katuša tam bola zostala; — ale takto s tými rozpustenými deťmi, to sa jej rozuteká kdekade.“

Ba, čo by povedali ženy, keby daktorá na svitaní mohla vkročiť do Mrázovie stavania! Keď si gazda ošetril a opatril kone, prichystal na voz čo treba a vkročil do kuchyne, pripravila mu už jeho mladá žena teplé raňajky, a tak mu pekne prestrela, ako čo akému pánovi. Pozrel zase na ňu tak ako včera, keď si mu sadla oproti.

„Prečo si vstala? Bola si iste po ceste ustatá a neskoro si išla spať,“ hovorí skoro prívetivo. Zamračená tvár sa mu vyjasnila.

„Dosť som sa vyspala. A ako by som ťa nechala odísť bez raňajok?“ usmiala sa pekne. „Som rada, že deti spia, môžeš mi v pokoji rozkázať, čo máme porobiť, kým sa vrátiš.“

„Porobil som, čo treba, zemiaky vykopeme až keď prídem. Sú ešte zelené. Videl som hneď včera, že si čistotná osoba; budeš iste chcieť stavanie uviesť do poriadku; dosť budeš mať s tým, veľmi je zapustené. Až som sa včera hanbil pred tebou, keď si prišla do takej neplechy. Katuša mi to spravila schválne, no nebanujem, však jej čistota i tak nič nestála. A že išla preč, tomu som len rád, nezhodli by ste sa. Deti veľmi kazila. No, sama by si si neporadila, nebudeš iste ani vedieť, z ktorého konca začať. Pošli Aničku k mojej strynkej — to je vdova po strýcovi Mrázovi, poriadna, tichá ženská — že som ju dal pekne prosiť, aby ti prišla pomôcť.“

„Som ti veľmi vďačná, že sa tak staráš. Nevedela by som si naozaj rady; vaša strynká mi poradí, kde čo máte, aj pomôže.“

Mladá gazdiná ukladala do košíka kus koláča a celý makovník. Rozkrojila pol pecňa chleba na štvrtky, vložila medzi údené mäso, priložila pár na tvrdo varených vajec, do papiera soli.

„Čo mi to chystáš?“ podivil sa muž, keď položila košík k jeho halene na lavicu. „Prečo mi dávaš tie koláče? Nechaj to radšej deťom,“ hovorí vážne.

„Mám ešte aj pre deti, neboj sa; no i tebe dobre padne po ceste,“ svedčila mladá žena srdečne.

„Sadni si ešte trochu,“ privolal ju muž. Poslúchla rada. „Chcel som ťa spýtať,“ začal po chvíľke, „prečo si vlastne išla za mňa, obstarného vdovca? Ako vidím, pristala by si do inakšieho domu ako je môj a k inakšiemu mužovi.“ Hľadel na ňu tak akoby jej chcel pozrieť až na dno duše. Medzi hustým, čiernym obočím utvorili sa mu mračná.

Pekný rumenec polial jej švárny mladý obličaj až pod zlaté vlasy. Pozrela na neho veľkým, priamym pohľadom.

„Smiem ti všetko povedať, čo ma k tomu pohlo, aby som si ťa vzala, hoci som ani teba, ani tvoj dom neznala?“

„Áno, všetko mi povedz, však práve to chcem.“

„Len o jedno ťa pekne prosím; vysvetli mi najprv, čo si pod tým myslel, keď si včera povedal, že tebe ženu treba nebolo, že si mal jednej do smrti dosť.“ Peknú tvár mladej gazdinej pri posledných slovách zastrela starosť.

„Nechcel som ti tým ublížiť,“ ospravedlňoval sa, „a aby si vedela, koho si si vzala, poviem ti, nech sa dozvieš radšej odo mňa, ako od cudzích. Bol som od svojho detinstva vždy nešťastným človekom. Najväčšia príčina môjho nešťastia bola však moja vlastná matka. Tatíčko musel robiť len to, čo moja matka chcela. Bolo nás päť detí: tri sestry a dvaja bratia. Brat Paľko bol mamičkin miláčik. Sestry smeli robiť čo len chceli, len ja som nikdy nesmel mať svoju vôľu. Ľúbilo sa mi staviteľstvo, chcel som za učňa k murárskemu majstrovi. Tatíčko by mi bol privolil,[4] ale mamička nie a nie; dcéry že sa povydávajú, Paľko že nie je súci za sedliaka, a kto bude potom hospodárom? Nuž, musel som zostať a drieť rok po roku na všetkých. Sestra jedna po druhej sa vydali. Každá dostala plnú truhlu šiat, za voz perín a ešte čiastku. Brat zo troch remesiel prišiel naspäť; nikde sa mu neľúbilo. Keď sa najmladšia sestra vydala a odišla s mužom do Ameriky, išiel s nimi a ani raz sa rodičom neohlásil. Peniaze, požičané v banke na cestu, museli sme dlho splácať a netak drieť, kým sme ich splatili. Keď prišiel čas pre mňa, aby som sa oženil, veľmi som prosil rodičov, aby mi dovolili vziať si tú, ktorá mi z celého srdca bola milá. Zas mi tatíčko chcel pomôcť. Aj sa ma zastal — no keď mamička videla, že si s nami dvoma nepomôže, toľko mojej milej naodkazovali, že keď sa to jej otec dozvedel, odkázal mi, aby som sa mu neopovážil prísť do domu, že mi Aničku nikdy nedá. Aby nás navždy rozlúčil, vydal dcéru za strýčneho brata, a hneď po svadbe vystrojil ich do Ameriky. Mne potom mamička našla nevestu po svojej chuti. Nebol by som si ju vzal, ale tatíčko ma prosil — keď v dome bol každý deň hriech a on chcel mať pokoj. Nuž, spravil som mu po vôli; a mal pokoj. On umrel ešte tej jari. — Ale ja! Ani tomu najhoršiemu nepriateľovi by som neprial to, čo som skúsil za tých štrnásť rokov. Čo som sa ako nútil, na ženu som nemohol ani hľadieť. Mamička si ju najprv získala na svoju stranu a celkom mi ju odcudzila. Vo dne v noci, nemal som od oboch pokoja. Keď sa nám narodil Paľko, veľmi som si to dieťa obľúbil; ale keď chlapec urobil zle, a chcel som ho potrestať, bolo zle. A keď som musel vidieť, ako kričí, keď som sa mu len blížil, nechal som im ho. Viem, že to dobre nebolo. Ale je pravda, netešil som sa, keď ktoré z mojich detí prišlo na svet; vedel som, že ani jedno nebude moje, že mi ich všetky odcudzia.

A hoci sa ony dve spolu neznášali — a neraz len tak v dome hučalo daromným krikom — ale keď prišlo na to, mňa trápiť, vtedy boli vždy zajedno. Ver mi, neraz som celý deň ani z maštale a stodoly nevykročil. Stal sa zo mňa tvrdý, zlý človek. Potom prišiel oheň, zničil nám stavanie i stodolu. Ako to býva, dostali sme sa do dlhov. Mamička pri tom ohni nachladla. Sužovala ma, že jej musím za bránou postaviť izbu, že ona s nami bývať nebude. Nuž, vystavil som, ale nechcela v nej bývať, že je tam vlhko. A bolo aj, ako v novom stavaní. Zomrela náhlo, že sme sa ani nenazdali. Zostali sme teda sami.

Myslel som, že bude už u nás tichšie a že sa nejako so ženou udobríme, ale nestalo sa. S každým dieťaťom pribudlo práce. A hoci tie staršie boli už dosť veľké, boli neposlušné a ja som ich nesmel pokarhať; všetka práca zostala žene; ja som zas mal svojej vyše hlavy.

Trápenie a súženie trvalo ďalej. Mňa tlačili dlhy. Prosil som sestry, aby mi pomohli; nechcela ani jedna. Cudzí ľudia zľutovali sa nado mnou. Do smrti ich budem za to požehnávať. So ženou som o svojich starostiach hovoriť nemohol, lebo mi hneď vyčítala, že som aj jej čiastku pregazdoval. Neraz som myslel, že prídem o rozum. Veď som ani nepil, ani nefajčil. V krčme sedieť a hlúpe reči počúvať sa mi nikdy nechcelo. Nuž ľudia ma nemali radi, a ja ich tiež nie. Áno, neraz mi bolo do zúfania. Dobrý Pán Boh — že ma predsa ochránil, že som sebe alebo žene neublížil. Že by som ju bol bil, ako ľudia hovoria, nie je pravda. Bol by som tak urobil, len keď ma do veľkej zlosti dohnala, a vtedy by som ju bol istotne zabil. Keď mal Ondriško pol roka, zahriala sa, napila sa studenej vody a za štrnásť dní umrela na zápal pľúc. Zostal som s deťmi sám. Ondriška mi vzala strynká Mrázová a vyopatrovala ho, kým nezačal behať; potom sama ochorela, musel som ho vziať. Katuša mi riadila domácnosť. Bolo to veľké trápenie. Videl som, že už pre to najmenšie musím sa ešte raz oženiť. Na jarmoku v P. povedali mi o tebe. Nuž, tak som si ťa išiel vypýtať. A teraz už znáš všetko a nebudeš sa mojim slovám diviť.“

Sedliak si odkašlal a podoprel čelo do dlane.

„Nie, už sa ti nedivím, ale veľmi pekne ti ďakujem, že si sa mi tak úprimne vysťažoval,“ povravela mladá žena s vrelou sústrasťou. „Tak aj ja ti dôverne všetko požalujem, ako sa mne vodilo na svete: Ja som mala veľmi dobrú mamičku a poriadneho tatíčka. No mamička nám umrela, keď som mala šesť a Paľko štyri roky! Tatíčko sa oženil a doviedol nám macochu. Ako vkročila do nášho domu, začalo sa naše nešťastie. Veľmi zle nám bolo na svete, už sme ani tatíčka nemali. Keď som vychodila školu, išla som hneď do služby. Dovtedy som bola pestúnkou macochiným deťom. Ony smeli mne aj Paľkovi spraviť, čo chceli. Keď sme sa len ohlásili, už nás bili. Tú prvú službu mi našla mamičkina tetička. To sa macoche neľúbilo, vraj je tam málo roboty, že tam zleniviem. Dala ma k svojmu ujcovi. Ach, tam mi bolo ako v pekle; ani vo dne, ani v noci žiadneho pokoja. Konečne som po roku ušla k svojej tetičke, a keď Paľka dali do Z. na remeslo, prosila som, aby mi tam ona našla službu, aby sme sa mohli aspoň vidieť.

Ach, dobrý Pán Boh má len predsa starosť o siroty. Paľko dostal dobrého majstra, zvlášť veľmi poriadnu majstrovú, ktorá ho mala rada ako matka; a ja som dostala veľmi dobrú paniu. Čo som sa naučila, za všetko len jej ďakujem. Päť rokov som bola u nej, a keby tetička nebola ochorela, nikdy by som nebola od nej odišla; takto som si tetku išla opatrovať. No nielen ju — ach, aj môj braček prišiel chorý domov. Tatíčko nám už nežil, k macoche ísť nechcel, nuž tak som si ich oboch opatrovala. Tetička už bola sedemdesiatpäťročná, keď vyzdravela, a on šestnásťročný, keď zomrel. Tetička si ma potom už nechcela pustiť. Aj dcéra, aj vnučka jej zomreli, bola už celkom sama. Zostala som u nej rada. Keď prišla správa o tebe, že by si ma chcel za ženu, pretože sa musíš oženiť kvôli deťom, prišlo mi tých tvojich detí veľmi ľúto. Myslela som si, keď nepôjdem ja, pôjde druhá, a ak bude taká ako moja macocha, čo sa s nimi chudiatkami stane! Za tie týždne, čo sme boli v sľuboch, tak som si tie tvoje deti obľúbila, že som sa nevedela dočkať, kedy prídem za nimi. Ty si si ma bral kvôli deťom, aj ja som išla za teba len kvôli tvojim deťom“.

„Ďakujem ti, Ilenka,“ podal zrazu sedliak ruku žene. „Nech ti Pán Boh pomôže. Maj so mnou trpezlivosť. Ver, budem si ťa opatrovať, akoby si mi bola najstaršou dcérou. No už musím ísť, aby nesvitlo, než sa vystrojím.“

„A ako dlho budeš preč? Kam by som ti mohla písať, keby ťa niekto potreboval?“

„Písať? No, to bude dobre, keď napíšeš, ako sa máte.“ Udal jej adresu. „Za tri týždne iste prídem, ak dá Pán Boh zdravia, lebo musím kone v P. na jarmoku predať; cez zimu sa obídeme a na jar nejaké lacné kúpim.“

„Tie pekné koníčky?! Nemáš snáď čím kŕmiť?“

„Mal by som, ale v decembri mi vyprší zmenka,[5] chcel by som sa už tých dlhov sprostiť. Za koňmi mi je netak ľúto; no aká pomoc!?“

„Martin, nepredávaj. Prosím, predĺž zmenku, budeme sa usilovať, pri Božom požehnaní sa dlh zaplatí. Ty ešte nie si starý a ja som mladá.“

„Dobre. Teda ťa poslúchnem. Uvidíme, ako mi budeš pomáhať. No tak, dobre sa maj!“

Ach, čo by povedali ženy, keby počuli tento prvý rozhovor manželov Mrázovcov! Veď roky nepočuli ľudia toho zlostného škaredohľada Mráza toľko hovoriť a od detinstva nevideli sa ho usmiať. Ba, tak srdečne, ako ešte v bráne podal žene z voza ruku, nepodal ju posiaľ nikomu.

Ony, keď ho počuli viezť sa dedinou, mysleli len, ako bez citu opúšťa svoju mladú ženu, keď zvalil na jej plecia bremeno, ktoré jeho prvú ženu sklátilo do hrobu… Nevedeli ony, čo sa dialo v tom vychladnutom, usužovanom mužovom srdci, že mal taký pocit, ako keď ranenému človeku niekto naleje na ranu hojivý balzam, a ona na chvíľu prestala bolieť.

Nad mužovou hlavou povieval studený októbrový vietor, ale do jeho srdca vkrádal sa cit teploty. Vedel, že to teplo nielen do stavania, ale aj do tohto zatvrdnutého, ubitého srdca priniesla tá pekná žena. Veľmi sa mu uľahčilo na duši, keď sa jej mohol vyžalovať a keď ho tak srdečne ľutovala. Ona mala nádej, že ešte prídu aj pre jeho majetok lepšie časy. Tým akoby aj jeho bola posilnila k očakávaniu lepších vecí.

Obdivoval ju, ako múdro si to začala s tými jeho nezbednými deťmi. Dobre urobila, že nechcela byť macochou; takto si ju skôr priľúbia. Veľmi jej bol vďačný, že sa tak o neho postarala. Každý rok išiel s hruškami: nikdy ho nikto nevystrájal; vzal si chleba a syra — a bolo; a ako mu to ona pekne čisto naukladala do koša! Cítil, že s ňou bude môcť o čomkoľvek hovoriť. Keby veľmi nepotreboval za tie hrušky peňazí, aby mohol deti zaobuť, najradšej by sa vrátil a pomohol jej, aby sa sama netrápila v tom jeho pustom stavaní.

Tak premýšľal on. A čo myslel Paľko Mráz, ktorý — kým Ilena muža po bránu vyprevádzala — vošiel do maštale a pilne pracoval okolo kráv. Tuším sa aj tí roháči divili, čo sa to s chlapcom stalo, že ich nebije, nezlorečí a nekričí na ne. Poslušne sa mu vyhýbali, aby mohol očistiť pod nimi a nastlať čistú slamu.

Vypočul Paľko celý rozhovor. Veď ležal v kuchyni a len sa robil, že spí, ale nespal. Skoro svojho otca ani nepoznal. Nemal ho rád; keby sa ho nebál, ešte by ho viacej hneval vzdorovitosťou. Cítil teraz, že sa jeho tatíčkovi stala krivda, že ho tento tatíčko mal rád a že mu chcel dobre. No, keď počul, prečo tetička Ilena prišla k nim, netak sa zahrialo chlapcovo srdce. Ona ich ľutovala. Nechcela, aby dostali takú zlú macochu, ako bola tá jej; no tak si radšej ona vzala tatíčka. A nedala im tie pekné kone predať. Nebude len ona tatíčkovi pomáhať, aj on sa chce usilovať, aby ich tie dlhy tak veľmi nesužovali.

Netak sa Paľko usiloval, aby — keď Ilenka príde dojiť — našla všetko čisté. Ona bola taká čistá, pekná, veru naozaj nepristala do ich stavania.

Len práve čo bol hotový, vošla skutočne a netak sa potešila i pochválila.

„Ty mi budeš naozaj ako pravá ruka, Paľko. To ja môžem ísť dovnútra za deťmi. Keď napojíš, prídem podojiť.“

„Áno, tetička, o maštaľ sa nemusíte nič starať, to ja všetko spravím; vy si len po dome robte.“

Snáď by Mráz ani deti nepoznal, keby sa asi o hodinu vrátil a našiel ich okolo stola pri dobrej, teplej polievke. Dievčatká i chlapci boli hladko učesaní, čisto umytí a pritom veselí. Malý Ondriško, čistunký v košieľočke a novej zásterke, sedel na kolenách novej mamičky a túlil k nej kaderavú, bielovlasú hlavinku.

„Tak, deti, keď sme sa už pomodlili, ešte si rannú pesničku zaspievame. Doneste knižky, a potom mi všetci budete pomáhať. Ktorý mi pomôže?“

„Ja! Ja!“ volali všetci.

Nuž, zaspievali si: „Díky Bohu vzdejme,“[6] a že budú všetci robiť. Anička pôjde pre strynkú; Betuška umyje riad; Jožko zametie dvor, aby bolo pekne, čisto; Paľko poukazuje tetičke, kde čo majú.

Nebola to žiadna maličkosť pre čistotného človeka pustiť sa čistiť Mrázovo stavanie zvonku i vnútra; ale prišla láskavá, dobrá strynká Mrázová, doniesla štetky i vápno, veď si domyslela, že tu dosť vápna nebude, aj to bude iste nečisté. Netak sa s mladou gazdinou zhodli; mali obe rady okolo seba ako v škatuľke. Obe si vedeli poradiť; čo jednej nenapadlo, napadlo druhej.

„Vieš čo, dievenka moja, začnime od komory,“ hovorí strynká. „To akoby ruky človeku poutínal, keď má v komore, na výške a v kuchyni neporiadok, veľa času zmrhá márnym hľadaním.“

A začali. Ach, a čo tam našli, perom neopíšeš: špinavé, ešte aj dosť dobré šaty; i vrchné i spodné, medzi starými handrami a vrecami. Deti museli nanosiť vodu do koryta, a už to len tam namáčali.

Keď komoru vybielili a dali do poriadku, Paľko opravil rozhegané police čo aký stolár; Anička s Betkou ich vydrhli. Rozbité okno sklár zasklil; priam prišiel ako na zavolanie. Vniesli ta nádobu na múku a menšiu debnu na potraviny, väčšiu na obilie. Zem strynká pekne vymôlila.[7] Všetko prišlo na svoje miesto. Také veci, čo v kuchyni a izbe zavadzali — najmä v tej za bránou — našli si tu svoj kútik.

Z komory viedli schody do pivnice; tú Paľko sám vyčistil. Jožko už len vyvážal jedny táčky za druhými už roky nahromadeného haraburdia a prachu. Paľko pozhľadával dosky, kázal Aničke poumývať a spravil dva rady políc na ovocie, tak ako kázala Ilenka. Oni dvaja sami pivnicu pekne usporiadali, a mali z nej netakú radosť, keď už bola hotová. Povnášali do nej všetko, čo ležalo rozhádzané po dvore a v podnávratí. Keď sa budú zemiaky kopať, ovocie oberať, už sa to bude mať kam vysýpať.

Koniec ukážky