Juraj Kukura – kalendárium

1947

15. marec – Juraj Kukura sa narodil v Prešove

1962 – 1966

Štúdium na strednej priemyslovej škole stavebnej v Bratislave

1966

Prvá filmová úloha vo filme Tri gaštanové kone – Janko Zápotočný (réžia: Ivan Balaďa)

1969 – 1973

Štúdium herectva na Vysokej škole múzických umení

1970 – 1971

Člen umeleckého súboru Divadla na Korze

1970

Film Eden a potom – Boris (réžia: Alain Robe-Grillet)

1971 – 1976

Člen umeleckého súboru divadla Nová scéna

1972

Divadelná inscenácia Statky-zmätky – Ďuro Ľavko (Nová scéna, réžia: Miloš Pietor)

Divadelná inscenácia Mizantrop – Filint (Nová scéna, réžia: Miloš Pietor)

1972

Televízny film Adam Šangala – Mihvok (réžia: Karol Spišák, Ján Bzdúch)

Televízny film Othello – Jago (réžia: Peter Mikulík)

1974

Divadelná inscenácia Ujo Váňa – doktor Astrov (Nová scéna, réžia: Miloš Pietor)

Televízny film Netrpezlivosť srdca – Anton Hofmüller (réžia: Miloš Pietor)

1975

Televízny seriál Straty a nálezy – Rudo (réžia: Stanislav Párnický)

Televízny film Kean – Kean (réžia: Peter Mikulík)

1976

Film Koncert pre pozostalých – Peter Korta (réžia:
Dušan Trančík) – cena za mužský herecký výkon na 15. FČSF Bratislava

Televízny film Mário a kúzelník – Cavaliero Cipolla (réžia: Miloslav Luther) ocenený cenou Strieborná nymfa na medzinárodnom festivale v Monte Carle

1976 – 1984

Člen činohry Slovenského národného divadla

1977

Televízny film Vládca Oidipus – Oidipus (réžia: Jozef Budský)

Film Stíny horkého léta – Ondřej Baran (réžia: František Vláčil) – Cena za mužský herecký výkon na filmovom festivale v Karlových Varoch, cena za mužský herecký výkon na filmovom festivale mladých Banská Bystrica

Svadba s milovanou Tatianou Kukurovou

1978

Divadelná inscenácia Nový život – Pišta Bučák (SND, réžia: Miloš Pietor)

Televízny film Priateľská vzbura Janka Kráľa – Janko Kráľ (réžia: Eduard Grečner)

Televízny film Zbojníci – Karl Moor (réžia: Pavol Haspra)

Filmová rozprávka Deviate srdce – gróf Aldobrandini (réžia: Juraj Herz)

26. marca sa mu narodil syn Filip Kukura

1979

Divadelná inscenácia Platonov – Platonov (SND,
réžia: Miloš Pietor)

Televízny film Eugen Onegin – Eugen Onegin (réžia: Marta Gogálová)

Televízny film Vojvodkyňa z Amalfi – Antonio Bologna (réžia: Jozef Palka)

Film Božská Ema – Viktor (réžia: Jiří Krejčík)

1980

Televízny film Triptych o láske – Sicco (réžia: Miloslav Luther)

Film Trhák – Pavel Lenský (réžia: Zdeněk Podskalský)

Televízny film Nebezpečné známosti – Valmont (réžia: Miloslav Luther)

1982

Divadelná inscenácia Revízor – Chlestakov (SND, réžia: Miloš Pietor)

1983

Film Divoké päťdesiate – Jakob Formann (réžia: Peter Zadek)

1984

Začiatok nedobrovoľného nemeckého exilu

1984

Divadelná inscenácia Yerma – Juan (Münchner Kammerspiele, réžia: Peter Zadek)

1985

Televízny film Posledná rola – režisér (réžia: Egon Günther)

Televízny seriál Via Mala – Andreas von Richenau (réžia: Tom Toelle)

Divadelná inscenácia Yerma – Juan (Schauspielhaus Hamburg, réžia: Peter Zadek)

Divadelná inscenácia Vojvodkyňa z Amalfi – Antonio Bologna (Schauspielhaus Hamburg, réžia: Peter Zadek)

1988

Televízny film Miesto činu: Samoväzba – Reiko Plewitsch (réžia: Theodor Kotulla)

1989

Televízny film Traffik – Karl Rosshalde (réžia: Alastair Reid) ocenený cenou Emmy za najlepší dramatický seriál

Televízny film Miesto činu: Chudák Nanosh – Nanosh Steinberger / Valentin Sander (réžia: Stanislav Barabáš)

1990

Televízny seriál Hotel Paradies – Philip Jasny (réžia: Claus-Peter Witt, Michael Günther)

Televízny seriál Dedičstvo Guldenburgovcov – Christoph (réžia: Gero Erhardt)

1991

Návrat na Slovensko

1992

Film Lepšie byť bohatý a zdravý ako chudobný a chorý – Robert (réžia: Juraj Jakubisko)

Televízny film Cudzinci – emigrant (réžia: Jaroslav Rihák)

1992 – 1993

Televízny seriál Šťastnú cestu – kapitán Viktor Nemetz (réžia: Hermann Leitner, Stefan Bartmann)

1994

Televízny film 1945 – Stanko (réžia: Peter Patzak)

1995 – 2006

Účinkovanie v množstve zahraničných televíznych filmov a seriálov (napr. Siska, Wolffov revír, Kobra 11, HeliCops, Zámocký hotel Orth, Klinika pod palmami)

1997

Film Tábor padlých žien – doktor Zigmund (réžia: Ladislav Halama)

Televízny film Winnetououv návrat – Robert DeWill (réžia: Marijan David Vajda)

1998

Televízny film Miesto činu: Brémy – Vypálené rany – Mehmet Kazim (réžia: Detlef Rönfeldt)

2000

Film Sokoliar Tomáš – Balador (réžia: Václav Vorlíček)

2001

Televízny film Voľnomyšlienkár – Denis Diderot (réžia: Peter Mikulík) – Cena Igric za mužský herecký výkon na filmovom festivale Art Film v Trenčianskych Tepliciach

2002

Menovaný riaditeľom bratislavského Divadla Aréna

2004

Divadelná inscenácia Koza alebo Kto je Sylvia – Martin (Divadlo Aréna, réžia: Martin Čičvák) – ocenený cenou
Dosky za najlepší mužský herecký výkon sezóny

2006

Film Posledný vlak – doktor Friedlich (réžia: Joseph Vilsmaier, Dana Vávrová)

Divadelná inscenácia Rodinná slávnosť – Helge (Divadlo Aréna, réžia: Martin Čičvák)

2008

Film Máj – mlynár Schiffner (réžia: F. A. Brabec)

Divadelná inscenácia Komunizmus – On (Divadlo Aréna, réžia: Martin Čičvák)

2009

Televízny film Vetřelci a lovci: Zrozen bez porodu – doktor Zahálka (réžia: Filip Renč) – nominovaný na cenu za najlepší mužský herecký výkon na medzinárodnom televíznom festivale v Monte Carle

2010

Televízny seriál Dokonalý svet – Vladimír Maxa (réžia: Vít Karas)

Televízny film Diabol – Wagner (réžia: Roman Polák) – súčasť minisérie Nesmrteľní

2011

Televízny film Cizinec a krásná paní – Kemal (réžia: Viktor Polesný)

Divadelná inscenácia Kukura – Kukura (Činoherný klub Praha, réžia: Martin Čičvák) – nominovaný na Cenu Thálie za najlepší mužský herecký výkon sezóny

2013

Televízny film Atentát: Sarajevo 1914 – Stojan Jeftanovic (réžia: Andreas Prochaska)

2014

23. augusta sa mu narodila vnučka Ella Kukura

2015

Divadelná inscenácia Bratia Karamazovci – Fjodor Pavlovič Karamazov (Činoherný klub Praha, réžia: Martin Čičvák)

Projekt podporili spoločnosti:

TIPOS, národná lotériová spoločnosť, a. s.

Nadácia Jána Korca

Autor textu © Martin Čičvák, 2015

Editor: Zuzana Šajgalíková

Layout a design © Pergamen, 2015

Cover foto © Jakub Dvořák, 2015

Vydalo Vydavateľstvo Dixit, s. r. o., 2015

www.dixit.sk

epub produced by: © iAdverti publishing 2015

All rights reserved.

www.iadverti.com

ISBN 978-80-8148-641-8

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

List otcovi

Pred niekoľkými týždňami som bol oslovený, aby som napísal úvodné slovo k monografii o mojom otcovi. Bol som poctený, ale tiež som mal strach. Čo hodnotné by som mohol v rámci jednej A4 vymyslieť, čo už nie je povedané v tak detailne prepracovanej a profesionálne napísanej knihe? Odpoveď je: nič. Kniha sa dotýka vzostupov a pádov, úspechov a zlyhaní pozoruhodného života a kariéry Juraja Kukuru. Niečo z toho som osobne zažil a mnohé z toho som si užil. Tak som sa nakoniec rozhodol napísať o jednej veci, ktorá mi najčastejšie prišla na um, keď som o tejto strane niekoľko týždňov premýšľal: hrdosť.

Skúsim vysvetliť, prečo. Predpokladám, že zjednodušený pohľad na kariéru môjho otca je taký, že ju dosiahol jednoducho. Jeho talent objavili už v mladom veku, rýchlo vyrástol k veľkej sláve, dokázal sa vo veľkom presadiť na Západe, dnes vedie jedno z najlepších divadiel v krajine, a to všetko aj na pozadí svojej rýchlej slávy. Toto však zďaleka nie je to, čo som videl ja. A ten rozdiel je presne tým zdrojom mojej hrdosti.

Pokiaľ mi pamäť siaha, otec bol v Československu veľmi populárny a výrazný herec. Bolo to v období, kedy nebolo práve v záujme režimu, aby ľudia, ktorí režim otvorene nepodporujú, boli populárni a už vôbec nie tak ako on. V profesii, v ktorej záleží na tom, kto vám dá prácu a akú vám dá prácu, to nie je práve najľahšia pozícia. V dnešnom svete je ťažké si to predstaviť, ale skúste sa zamyslieť, aké sú šance na úspešnú hereckú kariéru v Rusku, Barme alebo Severnej Kórei bez toho, aby ste boli otvorene podporovaný vyššou mocou. Mizivé. Ale on sa nepredal a vytrval. Verte mi, ľahšie sa to povie, ako urobí – skúste svojmu šéfovi povedať, čo si o ňom myslíte, a sledujte, ako vaša kariéra porastie.

A z tejto situácie sa zrazu ocitol – a nie svojím vlastným pričinením – v cudzej krajine, bez rodiny a priateľov, bez kohokoľvek, komu by mohol zavolať, keby sa niečo stalo. Všetko, na čom pracoval, bolo preč vrátane šance na návrat. Úprimne, dnes je to niečo nepredstaviteľné, a predsa sa to stalo len pred 30-timi rokmi. A čo je horšie, ste herec, ktorého život závisí viac ako na čomkoľvek inom práve na jazyku a vy ním neviete rozprávať. Nepoznáte režisérov, hercov, producentov, scenáristov a oni nepoznajú vás, a pritom vaša existencia a kariéra sú neúprosne spojené práve s nimi. Je to trochu ako byť právnikom v Poľsku špecializujúcim sa na dopravné nehody a zrazu sa ocitnúť v Japonsku a byť nútený robiť trestné právo. Kto vám dá prácu? Poľsko a Japonsko sa môžu zdať ako prehnané príklady, ale rozdiely medzi východným blokom a západom v polovici 80. rokov boli takéto extrémne.

S týmto scenárom je náročné sa vyrovnať, ak ste sám, ale kompletne odlišné je sa s ním vyrovnať vtedy, ak máte rodinu, ktorú musíte živiť. Počas prvých desiatich rokov, čo sme žili v Hamburgu, sme boli na večeri v reštaurácii raz – celkom náhodou, pretože otec vyhral nejaké peniaze v lotérii na číslach, ktoré hrá dodnes. Pozoroval som svojho otca, ako chodí od Aldi do Penny a naspäť, len aby dostal najlepšie ceny za potraviny. Nechápte ma zle, život bol dobrý, ale určite nie taký nádherný, ako si ho mnohí predstavovali. Ak nemáte nikoho, na koho by ste sa mohli spoľahnúť, ak by veci dopadli zle, žijete odlišný život. Jedna z najväčších vecí – popri mnohých ďalších – ktoré môj otec pre mňa urobil, je to, že môžem žiť bez tohto strachu a že môžem svoj život plnohodnotne naplniť.

To, čo si dnes vážim na ľuďoch najviac, nie je ich úspech, ale ich odolnosť voči nepriazni. Každý dokáže napredovať, keď sa všetko darí a život je ľahký. Kumšt je, ak to dokážete vtedy, keď sa veci nehýbu vaším smerom a prevaha nepriazne sa stále kopí. Ja mám teraz manželku a malé dieťa. Nedokážem si predstaviť, že by som dosiahol to, čo dosiahol Juraj. Nemám teraz na mysli hereckú alebo vedeckú kariéru, ale schopnosť ísť stále ďalej, celé tie desaťročia tak, ako to dokázal on.

Ale určite sa o to pokúsim. Ďakujem ti, otec, mám ťa rád a som na teba hrdý.

Filip Kukura

marec 2015

Prológ k biografii

Nepamatuji se, že by mě někdy někdo požádal, abych svým textem doprovodil novou knihu na cestě ke čtenářům. Stalo se to až letos a navíc telefonem. V té vteřině mezi dotazem a souhlasem jsem bleskově pochopil, že k oběma zájemcům – jak k ´objektu´ životopisu, tak k jeho životopisci – mám mnohem blíž, než jsem si dosud stačil uvědomit. A hned jsem navrhl napsat dokonce texty dva, první jako prolog, než si knihu přečtu, a druhý jako epilog, až ji budu znát. Co měli dělat jiného, než souhlasit... Zde je tedy prolog:

Slovenského herce Juraje Kukuru jsem osobně poznal za zvláštních okolností. Počátkem osmdesátých let pořádal ve Vídni tiskovou konferenci Čs. státní film a pozvánku dostalo i vedení Burgtheateru. Intendant Achim Benning na ni záměrně poslal čerstvého člena divadla, proti své vůli do exilu vytlačeného – mě. Nabídku jsem mohl odmítnout, ale přijal jsem ji, přiznávám, rád, protože mě zajímalo, jak se na to budou nedávní kolegové tvářit. Předvedli opravdu trapnou etudu, když se mne pak v malé místnosti na Karlsplatzu úporně snažili nevidět a tím křečovitěji propagovali normalizační kinematografii. Měl jsem v úmyslu položit otázku, jak se s tím srovnává skutečnost, že tolik vynikajících umělců v Husákově Československu nesmí pro film ani divadlo pracovat, když tu jsem si všiml, že na mě upřeně hledí jeden z nich.

Znal jsem ho už z domova, kde celostátní televize vysílala každé pondělí přímé přenosy či záznamy z divadel na Slovensku. Teď na mě mladý herec, jehož jsem viděl poprvé naživo, jako jediný z delegace upíral oči až skoro naléhavě, v tom pohledu jsem četl stud slušného člověka, který je nucen sloužit špatné věci a prosí mě, abych ho do ní nezapletl ještě víc. Tak jsem se na nic nezeptal a po návratu domů řekl své ženě Jeleně prorocky, že ten mladík, který si už stačil udělat jméno i v německé televizi, dlouho s tou ostudou žít nevydrží. Za krátký čas jsme se dozvěděli, že nijak dramaticky emigrovat nemusel, protože byl během dalšího zahraničního pobytu úmyslně doma závistníky kriminalizován a tím do emigrace dotlačen.

O pár let později jsme se v parné noci osvěžovali v srdci Vídně na letním baru postaveném přímo pod okny našeho bytu, když nám slovenský barman Miro přinesl dvě číše sektu jako pozdrav od svého krajana. Juraj Kukura cosi ve Vídni točil a seděl na druhém konci pultu. Od té chvíle se tedy známe, ale trvalo léta, než se z letmých setkání s ním a jeho báječnou ženou Táňou vyklubal jistý druh přátelství. Nazývám to tak opatrně, protože se tím vzácným slovem až příliš často povyšují účelové vztahy do roviny, na kterou zdaleka nedosáhly, takže ten pojem devalvují.

Přátelskou službu podle svých představ jsem mu v minulém roce prokázal sám, a protože si ho navíc vážím, psal jsem mu kritický dopis dva dny, aby jeho mocné ego oslovil a přitom nezranil. Dlouhé měsíce se pak neozval, což nemohlo znamenat nic jiného, než že se urazil – a já jsem ho v tom ze zásady i když s lítostí nechal. Jednoho dne na sklonku roku mě náhle zavolal. Projevil jsem překvapení, že ještě žije, když mi tak dlouho neodpověděl. Co měl na to ošklivé psaní říct? zeptal se. Vyložil jsem mu své přesvědčení, že přítel v nejvlastnějším smyslu toho pojmu není, kdo mi ustavičně lichotí, ale kdo mě má rád natolik, že je schopen říct mně ač nerad i to, co mu na mně vadí, jelikož mi tím nastavuje důvěryhodné zrcadlo a někdy dokonce i záchrannou síť. A že jen takto a nejinak jsem i já přítelem jiných. Vzal to na vědomí, takže se už jistě neurazí ani teď, až si přečte, co jsem na jeho žádost právě napsal zde, i to, co napíšu pak.

A teď si začnu číst!

Pavel Kohout

český dramatik a spisovateľ

marec 2015

1

Nebolo to po prvýkrát, čo nemohol vo svojom hamburskom byte spať. Tú noc sa o to prestal pokúšať už tak pred troma hodinami. Pocit zadosťučinenia, ktorý mu v posledných mesiacoch pomáhal prekonávať všetky permanentne sa vracajúce nočné mory, sa už niekoľko dní nedostavoval. Bol to pocit, že sa mu to po desiatich rokoch konečne podarilo – že dal svojej rodine omnoho viac, ako chcel, dokonca viac, ako len mohol dúfať: toto mesto, týchto dvesto metrov, tento výhľad... A práve to vždy pomáhalo zaspať. Z balkóna spálne nebolo počuť ruch ulice Hofweg. Pokoj a ticho odvrátenej strany bytu mu vždy dávali možnosť zabudnúť na to, čo sa stane, až vyjde von. Tichý a spokojný spánok jeho ženy, stromy, ktoré schovávali budovy vnútrobloku, a kvety všetkých veľkostí a farieb, o ktoré sa s takou láskou celé roky intenzívne starala, súdiac podľa každého dôkladne vybraného kvetináča. Nemyslel si, že raz nájde to, čomu bude môcť hrdo hovoriť domov. A predsa to tu bolo, obkolesovalo ho to, uprostred Hamburgu, v  úžasnej štvrti. Nie okázalý, ale predsa len – luxus. Nechodieval spať s rodinou, stávalo sa, že odkladal spánok, kým vládal. Rád počkal, kým sa Filip uprostred noci zobudí a presunie sa k rodičom do spálne. Rád sa díval na to, ako sa to malé dieťa orientuje v chodbách bytu a už aj v polospánku trafí pod perinu svojej matky, aby tam, okopávajúc celú noc oboch svojich rodičov, dospal zvyšok noci. Robil to aj napriek tomu, že mu to tak prísne zakazovali, že sa ho už skoro rok od toho snažili odnaučiť. Pretože dieťa, ktoré začalo chodiť do školy, predsa nemôže stále spať v spálni svojich rodičov. Viedli o tom dokonca nekonečné debaty so svojimi priateľmi, ktorí ich buď kritizovali za to, že to vôbec niekedy dopustili, alebo ich so smiechom odbili vetou: „Užívajte si ho, kým je ešte pri vás, raz, keď vyletí z hniezda, bez neho vám zostane len ticho.“

Tú noc už Filip spal na jeho mieste. Zabral celú jeho polovicu postele. Aj keď sa vždy v spánku postupne otáčal, až mal hlavičku na druhej strane a nohou vždy zablúdil k Táninej tvári, obaja spali s vedomím, že niekto, teda on, stráži ich spánok, čo nevnímal ako zadanie, ale ako príjemnú a samozrejmú povinnosť. Pozrel sa na dieťa spiace s nohami na vankúši a zaplavila ho neha a pocit neprekonateľného strachu. Rozhodol sa, že si predsa len otvorí ďalšiu fľašu. Až keď sa postavil, zistil, koľko v tú noc vlastne vypil. Telo ho nepočúvalo a na chvíľu stratil orientáciu. Je dokonca možné, že pri tom vydával rôzne neartikulované zvuky. Tichý rozhovor, ktorý opitý človek vedie sám so sebou, často prechádza celým hudobným spektrom, a keď sa stratí v pianissime, kedykoľvek sa môže vrátiť ako majestátne forte. Ale fľaša bola prázdna a telo ho automaticky viedlo k – našťastie nevyčerpateľnej (aspoň tak sa mu javila v ten večer) – zásobe vína (na druhý deň ju vždy rád dopĺňal pre prípad, že by sa opäť naskytla podobná príležitosť alebo sa z ničoho nič objavili priatelia). Dnes tak ľahko nezaspím, nie skôr, než vypijem ešte jeden pohár vína, hovoril si. Podarilo sa mu bez povšimnutia prejsť cez spálňu, no v kuchyni ho prekvapil život doliehajúci zvonku – zdalo sa, že nie je taká hlboká noc, ako si myslel. Na ulici sa pred barmi a krčmami zhlukovali ľudia, poväčšine mladí a hluční, bezstarostní a s uceleným názorom na svet, ktorí si vyšli zapáliť a rozkrikovať sa o zlyhaniach kapitalizmu. Nič nenasvedčovalo tomu, že by sa blížila záverečná. Myslel na to, že pred piatimi rokmi prestal fajčiť.

V chladničke boli pripravené dve fľaše vína. Ruch ulice ho, samozrejme, vyrušoval, trúbenie áut, afektovaná mládež, míňajúca v predražených baroch peniaze svojich rodičov, hlasná hudba z pristavujúcich sa kabrioletov. Tam, na druhej strane bytu, na balkóne spálne sa plánoval odovzdať svojej tichej melanchólii (teda aspoň ju za tichú považoval), ale alkohol, ten večný polarizátor, mu nedovolil, aby tie primitívne úkony potrebné k zavŕtaniu vývrtky do korkovej zátky prebiehali plynulo. Prsty ho odmietali počúvať ako príliš strémovaného klaviristu (alebo iba opitého) a vývrtku opäť dosť hlučne zlomil. Kým odchádzal z balkóna, mal sa pozrieť, či druhý otvárač (v istom zmysle praktickejší, pomyslel si) neleží na stolíku pod oknom, pretože nájsť iný znamená začať sa prehrabávať v zásuvkách. Čiže všetko úsilie, ktoré bude vynakladať na to, aby bol čo najnehlučnejší, sa obráti proti nemu a z kuchyne sa bude ozývať rachot podobný sťahovaniu. Urobím to bez toho, aby som zobudil dieťa, pomyslel si. Nájdem otvárač bez toho, aby som zobudil svoju ženu. Nepredpokladal, že spadne. Samého ho vydesila intenzita hluku, ktorý sprevádzal pád jeho robustného tela.

„Ty piješ sám, Jurko?“ v jej hlase nebola ani stopa po výčitke. Stála tam len v tričku (nepamätal sa, prečo išla spať bez nočnej košele), stála tam, akoby tušila, že dnes sa už ani ona nevráti do postele. Myšlienku, že sa jej v očiach zablysol strach z toho, že sa s jej mužom niečo vážne deje, prisúdil svojej sebaľútostivej opitosti. Dokonca si na tej zemi pripadal úplne normálne a prirodzene. Ak samozrejme niekde nekrváca, pomyslel si a začal si nenápadne kontrolovať nos a tvár. Vedela, že by sa bez príčiny neopíjal sám, poznala svojho muža, poznala aj jeho euforické záchvaty radosti, ktoré končievali ich spoločnou oslavou na balkóne spálne, pili víno, nechali dieťa, nech s nimi zostáva až do noci, kým samo nezaspí v kresle pod oknom. Uťahovali si z neho, pretože ešte stále krásne komolil nemčinu, a tak ho vždy nútili, aby dookola vyslovoval slová, ktoré im spôsobovali nezastaviteľné záchvaty smiechu, ako napríklad keď miesto schwarz hovoril iba jednoducho švac. Tieto malé oslavy mávali raz za čas, keď mu prišla ponuka na film, hoci aj televízny, alebo keď sa dozvedel, že mu v divadle predĺžili zmluvu.

Dnes večer (respektíve túto noc) pochopila, že toto nie je ten prípad malej šťastnej oslavy. Jej muž do seba nenalieva hektolitre vína z prebujnenej, nekontrolovateľnej erupcie eufórie, ale v sebe už niekoľko dní niečo dusí. Niečo, čo ako každý normálny dospelý muž nehodlá analyzovať pred svojou manželkou, pretože to dokáže zvládnuť, prekonať a vybojovať sám, tak ako sa, samozrejme, na pravého muža patrí. Blázon, pomyslela si. Radšej sa upije k smrti, pomyslela si, akoby mi mal niečo povedať. Alebo bude čakať, kým to dôjde tak ďaleko, že bude ležať na zemi, aby začal hovoriť. Možno naschvál trieskal riadom, aby ma zobudil, pomyslela si a dosť sa na tej myšlienke pobavila. (Muži vždy radšej búchajú v kuchyni varechami, než by mali ženu priamo zobudiť prosbou, aby vstala. Všetci sú rovnakí, pomyslela si.) Nebola unavená. Nemala vo zvyku sa ho vypytovať, vždy počkala, kým jej všetko povie sám, vedela, že jej nehovorí všetko, aby ju chránil, alebo skrátka len preto, aby si veci najprv sám v sebe pomenoval. Ich život nebol nikdy formulovateľný jednoduchými vetami, jej muž sám nebol nikdy formulovateľný jednoduchými slovami. Vedela to, už keď sa zamilovala: tento človek, jedinečný a ojedinelý, s ním chce prežiť život, tomuto človeku sa oddá, nech to stojí hoci aj nočné búchanie v kuchyni. Vždy si na nej vážil jej trpezlivosť a rozvahu, pokoj, ktorý vyžarovala – hovoril tomu múdrosť. Mám strašne múdru ženu, hovorí vždy. A jej múdrosť ich vždy nakoniec dostala z každej ťažkej situácie, do ktorej sa v spoločnom živote dostali. Je to jej zásluha, že sme teraz tu, v tomto úžasnom meste, hovorieval si. Sám by som to nezvládol. Zlyhal by som.

Vedela, že jej verí a tajomstvá si necháva pre seba, len aby jej neubližoval. Ale na podlahe kuchyne teraz nesedel ten veľký, sebavedomý Juraj, ktorý by práve oslavoval výhodný kontrakt alebo len úspešnú skúšku. O tom by sa predsa dozvedela ako prvá, určite už cez telefón. Voláva jej všetko. Kdekoľvek je, voláva jej niekoľkokrát denne. Teraz rieši niečo, čo jej plánoval zamlčať, minimálne na pár dní zamlčať, pomyslela si, alebo je to niečo, o čom sa bojí, respektíve nechce hovoriť. Vedela, že niečo skrýva, pozná skrytý význam každej jeho intonácie, zámerne potlačovaný hnev, porážky aj zlyhania, ktoré sa pred ňou snaží utajiť, ona ho odhalí už pri tom, ako hodí na stôl kľúče, aj napriek tomu, že sa snaží zámerne hádzať kľúče inak, aby ho jeho emócia neprezradila (obaja dobre poznajú svoje triky).

„Nejdeme si ľahnúť?“ opýtala sa tónom, ktorý naznačoval, že ísť spať nie je pre nikoho žiadnou podmienkou, že nevyzerá až tak zle, aby musel ísť urýchlene do postele, že tu s ním rada zostane. Mal rád ich spontánne aktivity, ktoré naruby otočili naplánovaný alebo prirodzený chod vecí – ako keď si po milovaní uprostred noci robili vajíčka a toasty, lebo zistili, že sa im nechce čakať na raňajky, alebo sa zobudili uprostred noci, on navrhol, že budú hrať karty, a ona sa vždy rada pridala, aj keď vedela, že bude mať z prebdenej noci pokazený deň, že nebude vládať urobiť nič, čo si naplánovala, vlastne, že sa bude cítiť ako po ceste lietadlom z iného časového pásma (obidve tie veci – prechod medzi pásmami a aj cesta lietadlom, z ktorej ju vždy na pár hodín príšerne rozbolela hlava – z duše nenávidela, aj napriek tomu s ním precestovala a precestuje takmer celý svet). Cítili sa spolu príliš dobre na to, aby zodpovedne pokračovali v spánku, keď sa uprostred noci začali spolu smiať. Vždy im stálo za to zostávať hore, ako deťom zavretým v spoločnej spálni, ktorým vzrušenie nedovolí vzdať sa výnimočnosti noci bez dohľadu dospelých. Nuž, tomuto a tomu podobnému hovoríme láska.

„Odpustite, Tánička, nehnevajte sa na mňa, nechcel som, aby ste ma takto videli.“ Na hru s vykaním prechádzali často, vlastne si oficiálne nikdy nepotykali, bavilo ich nahovárať si, že sa vlastne ešte poriadne nepoznajú a že manželstvo nič nemení na tom, že obaja zostávajú samostatnými indivíduami bez nároku jeden druhého vlastniť. Tento rodový stereotyp prekopali a obrátili niekoľkokrát naruby. Nikto z nich vlastne nevedel, na čom chcú svoje manželstvo postaviť, malo to byť ale niečo výnimočné, respektíve nekonvenčné. Rozhodli sa pre nekonvenčné manželstvo, nech to znamená čokoľvek. Obaja si povedali, že spôsob ozvláštnenia budú postupne konkretizovať. Vlastne si tesne pred zásnubami aj potykali, ale nakoniec im to prišlo úplne neprirodzené, tykať si. Mali pocit, že tým vzťahu, ktorý spolu mali v štádiu vykania, ubližujú a novému vzťahu, teda štádiu zbližovania sa prostredníctvom familiárneho a mladíckeho tykania, nielen že nie sú naklonení, ale pripadá im vulgárny a v konečnom dôsledku konvenčný. A tak sa dohodli, že provizórne zostanú pri vykaní – vlastne tak trochu z istej dávky sebairónie, ktorá bola nutná pri ľuďoch, ktorí sa dávali dohromady v takých veľkých rozpakoch a neistote. Boli síce zamilovaní, obaja však dosť dospelí na to, aby vedeli, že láska je len pre bláznov a malé deti. Lepšie povedané, obaja predpokladali, že tento bonmot je to, čo by mali od seba vzájomne vyžadovať. Výsledkom teda bola normálna a prirodzená láska (samozrejme plná vášne), ale skrývaná pod rúškom vykania. Radi sa prizerali tomu, ako svojím vykaním na verejnosti spôsobujú okoliu rozpaky, a ona si už dávno zvykla na to, že rád uvádza ľudí okolo seba do pomykova hrami, ktoré nie sú ľahko rozšifrovateľné. Bavilo ju hrať tie hry s ním, milovala jeho hravosť, tú bohémsku bezprostrednú neviazanosť, ktorá z nich robila výnimočný pár. Aj teraz jej zavykal, aby odľahčil túto nie príliš lichotivú situáciu. Nie, že by ho predtým nevidela opitého. Pil rád, a keď chcela, dokázala s ním držať krok, ale tento krát sa trochu hanbil – zobudil ju uprostred noci pádom, ktorý určite zobudil aj suseda pod nimi, dokonca ich suseda musel poriadne vydesiť. Ktovie ako potom musel vydesiť vlastnú manželku. Nechcel, aby mu pomáhala vstať. Bol rád, že nikde nekrváca, a zdalo sa mu, že si vlastne nijak neublížil a chcel sa čo najrýchlejšie dostať do dôstojnejšej polohy. Ona jeho rozpaky vycítila a vytratila sa vziať si župan.

„Počkajte, Juraj, aspoň sa skontrolujem v zrkadle!“ povedala s takou ľahkosťou, že sa nemohol ubrániť spokojnému smiechu. Naplnil ho intenzívny pocit lásky, ktorý mu pomohol sa bez zaváhania postaviť, nájsť otvárač, otvoriť víno a nachystať ďalší pohár. Na chvíľu si myslel, že by nakoniec všetko mohlo byť v poriadku.

„Filip zase spí dole hlavou,“ povedala so smiechom, keď sa vrátila s trochu upravenými vlasmi. Dole hlavou, v duchu opakoval po nej a nalial obom víno. Tváril sa, že prepočul jej vetu, že si uvarí čaj. Mal rád jej zmysel pre správnu životosprávu, do ktorej sa nemusela nútiť, bola jej samozrejmou súčasťou, prirodzenosťou. Miloval jej vrodený zmysel pre mieru – nikdy sa neprejedla, nikdy to neprehnala s alkoholom a na dovolenkách dokonca ležala vždy pod slnečníkom, aby si bez spálenia mohla čítať čo najdlhšie – to bola činnosť, ktorú milovala zo všetkého najradšej. A teraz jej neprekáža zostať s ním, bude piť čaj a ráno bude hore ako vždy prvá, nepochopiteľne čerstvá a napriek prebdenej noci stále okúzľujúca – pretože tento dar má vlastne každá žena.

„Aká bude premiéra?“ spýtala sa neviazane, aj napriek tomu, že tušila, že to, čo jej muža trápi, bezvýhradne súvisí so skúškami Vojvodkyne z Amalfi¹. S režisérom Zadekom² mali práve po premiére Lorcovej Yermy³ v Mníchove. Od začiatku si myslel, že Lorca nie je autor pre Zadeka, predpokladal by pre Lorcu režiséra s väčšou vášňou, dokonca si predstavoval, aké by to bolo, keby to skúšal na Slovensku, s Magdou, hovoril si. Zadek nie je režisér pre Lorcu, hovoril si. Dokonca sám sebe nedokázal odpustiť, ako na jednej skúške neodolal a na Zadekovu otázku: „Prečo v tej hre stále počuť krik mačiek? V tej hre stále kričia mačky!“, pohotovo, nadšený zo záblesku invencie, odpovedal: „To predsa nie sú mačky, to tá žena počuje krik svojho nenarodeného dieťaťa!“ Okúzlený tým nápadom pokračoval ďalej: „Ona stále počuje to svoje vytúžené dieťa!“ Ale Zadek mlčal. Takže si uvedomil, že urobil chybu, keďže to zlovoľné Zadekovo mlčanie trvalo nekonečne dlho. Aj keď to bolo pár sekúnd, vtedy mal pocit, že už iba mlčí. Zadek celú skúšku premlčí, hovoril si a sám seba sa pýtal, či nemá vstať a odísť, potichu, nebadane a vrátiť sa až po pauze alebo na druhý deň, alebo sa už nikdy nevrátiť. A potom ich Zadek poslal domov. Zreteľne, v jasných kontúrach sa mu prepojil zvuk páriacich sa mačiek s volaním dieťaťa, čím režiséra zaskočil a vlastne trochu ponížil. Zadek nezniesol, neakceptoval od hercov tento druh poníženia. Nikto to za poníženie nemohol pokladať, iba on, iba Zadek vnímal akýkoľvek nápad, myšlienku, ktorá všetkých zaskočila, ako poníženie, ak ju nepriniesol on sám. Ak na ňu neprišiel sám. Aj napriek tomu, že to o ňom vedel, vyhŕkol zo seba pomenovanie, obraz, ktorý mal ovplyvniť celú inscenáciu (Pritom to mala byť ich posledná inscenácia v Mníchove, nemuselo na nej nikomu záležať. Zadekovi na Yerme vlastne vôbec nemuselo záležať.). Juraj vedel, že režisér mu to už neodpustí. „Tie mačky, ten krik, to je krik jej nenarodeného dieťaťa, po ktorom tak strašne túži.“ A práve táto fatálna veta, prenesená pred rokom v Mníchove, tento nápadík, ktorý z ničoho prišiel ako záchvev inšpirácie, nevnucoval sa a nemal žiadne ambície, ten hlúpy naivný ošiaľ pomôcť veci alebo oslniť, alebo len tvoriť, ten bol príčinou, že tu teraz sedí, uprostred noci, opitý a bezradný a musí svojej milovanej žene odpovedať na tú strašnú otázku ešte strašnejšou odpoveďou.

„On chce – Zadek chce, aby to bol Filip,“ hovoril tichým, ale pevným hlasom, v ktorom bolo počuť, ako veľmi mu je ľúto, že ju od toho nemôže uchrániť, že ich život ešte stále nepôjde hladko, aj napriek tomu, že v to po dlhom čase obaja mohli zase začať veriť. Prestáli to najhoršie a on aj napriek tomu musí teraz formulovať ďalšiu absurditu, ktorá má poznačiť ich život, pretože cynický, megalomanský režisér ho má v rukách.

„Dole hlavou. On chce, aby to bol Filip, ktorý tam na šibenici visí dole hlavou a kričí.“

Chvíľu obaja mlčali. Ona si vyberala čaj, ale až keď ho zaliala a chvíľu nechala odstáť a potom sa ho ešte horúceho napila, až potom si s prekvapením uvedomila, že si vybrala silný zelený čaj, po ktorom už určite nezaspí.

„Veď by tam zomrel!“ povedala a konečne si k nemu sadla.

„Myslíš, že to neviem?!“ odvrátil sa od nej smerom k oknu, aby nevidela, ako sa mu znechutením skrivila tvár.

______________

1) Vojvodkyňa z Amalfi (1613), najslávnejšia tragédia renesančného anglického dramatika Johna Webstera.

2) Peter Zadek, jeden z najvýznamnejších režisérov a intendantov nemeckého divadla, taktiež filmový režisér.

3) Yerma (1934), resp. Plánka, poetická tragédia španielskeho básnika a dramatika Federica Garciu Lorcu.