Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Veselé príbehy a výroky

Jozef Ignác Bajza

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2017 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michaela Dofková, Michal Garaj, Ina Chalupková, Daniela Kubíková, Ivana Bezecná, Lenka Konečná, Zuzana Babjaková, Pavol Tóth, Petra Pohrebovičová, Lenka Zelenáková, Alžbeta Malovcová, Miriama Mládková, Jana Leščáková, Bohumil Kosa, Ivana Guzyová, Silvia Harcsová, Katarína Bendíková, Gabriela Matejová, Alena Kopányiová, Nina Dvorská, Lukáš Koštenský, Ľubica Hricová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0220-3

Pôvodná publikácia

Jozef Ignác Bajza. Veselé príbehy a výroky. Tatran. Bratislava 1978. 322 s. Jozef Minárik preložil, napísal doslov a spracoval vysvetlivky. Štefan Drug rediguje. Hana Kostolanská, zodpovedná redaktorka. Magda Zrubcová, technická redaktorka.

Edičné poznámky

Bajzova ľudová knižka humoru vyšla pod titulom Weselé Učinki, a Rečeňj, které k stráweňu trúchliwích hoďín Zebral, a widál Jos. Ign. Baiza. Farár Dolno-Dubowský (W Trnawe, u Wáclawa Gelinka privil. Knihotláčara 1795.). Bola autorovou čitateľsky najúspešnejšou, najrozšírenejšou a najpopulárnejšou prácou. Svedčí o tom aj malý počet zachovaných exemplárov, lebo knižka sa ustavičným používaním opotrebúvala a napokon zničila. Dnes poznáme len štyri exempláre (Matica slovenská v Martine, sign. SE 2055, Anton Augustín Banik v Martine, Záhorské múzeum v Skalici a Országos Széchényi Könyvtár v Budapešti, sign. 937). V dvoch z nich chýbajú niektoré listy (Banikov a skalický exemplár).

Literárna história venovala veľa pozornosti Bajzovým dielam, ale knižku Veselé účinky a rečení si všímala len okrajovo. Jozef Kohúth (Kyrill) pripomenul, že mnohé z anekdot tejto knižky „prechodili z úst do úst, a ktoré i dnes slyšíme často opakované. Je to najslovenskejšia a najpopulárnejšia knižka Bajzova.“ (Jozef Ignác Bajza a slovenské prebudenie. Tovaryšstvo II. Ružomberok 1895, 20). Jaroslav Vlček z nej uverejnil časť úvodu a štyri ukážky (K dejinám literatúry slovenskej I. Bajza proti Bernolákovi, Slovenské pohľady XVII, 1897, 566 — 567). Imrich Kotvan napísal o nej krátku štúdiu, v ktorej charakterizoval najmä tematicky anekdoty, poviedky a hádanky a charakteristiky ilustroval niekoľkými ukážkami v origináli, ale s prepisom do modernej grafiky (Bajzove anekdoty a poviedky. Slovenská literatúra II, 1955, 474 — 478; s menšími zmenami pod titulom Bajzov humor v próze v knihe Literárne dielo J. I. Bajzu, Bratislava 1975, 128 — 138). Michal Eliáš poslovenčil a publikoval z nej 23 ukážok (Vesele učinky a rečení, ktoré k stráveniu trúchlivých hodín zobral a vydal Jozef Ignác Bajza. Matičné čítanie. Kultúrno-spoločenský dvojtýždenník IV, 1971, č. 18 — 25, V, 1972, č. 1 — 10, 12 — 13, 15, 17 — 18 — vždy na str. 12). Jozef Minárik ju napokon hodnotil ako dôležitý prameň pre štúdium krátkej zábavnej a humoristickej prózy a charakterizoval druh jej humoru (Anonymná próza v rukopisných zborníkoch v 18. — 19. storočí. Slovenský národopis XXI, 1973, 540 — 541; Kapitoly zo staršej slovenskej literatúry III. Bratislava 1974, 95 — 96).

V našom vydaní publikujeme všetkých 500 textov (u Bajzu označené rímskymi číslicami od I do D, v tomto vydaní arabskými číslicami od 1 do 500). Titulný list „Weselé Učinki a Rečeňj…“ (str. 1) a predhovor „Predmlúwa“ (str. 3 — 4) uverejňujeme vo fotokópiách na prednej predsádke knihy.

Predhovor (Predmlúwa str. 3 — 4) prepísaný podľa platných textologických zásad (moderná grafika, písanie veľkých a malých písmen a pod.):

Predmlúva

Po Epígrammatéch ništ prve práteli moji ode mňa neočekávali, jak hodnú odpoveď na oné, i Epígrammata té, i všecké jiné mé knižki posmešne karhajíce lístki, kterích čelový nápis: Nečo. Ale, ačkolivek púvodcu jejích dvakrát sem juž dlúžník, abich však rázem dvoje odbavil, aj seba totižto dostatečne hájil, aj k jasnému čudnéj jeho slovenčini videňú belmo z očuv celéj slovenskéj verejnosti sňal, odpovím, jaknáhle Slovár svúj vidá. Jestli s tímto prodlívati bude, odpovím skóre. — — Včil k lechčejšému smutních hodín stráveňú veselími učinkámi a rečením, v kterích míšané sú hádki místámi, slúžím Slovákum, na jedno opomínajíc, že totižto prespolné méná né všade (čo jináč v jiních mích knižkách činiti običaj mám) tlumočím, s príčini, abi viprávání dlžené, a tak búrené nebilo.

V predhovore naráža Bajza na dve anonymné Bernolákove polemické brožúrky (Toto maličké písmo má sa pánovi Anti-Fándlymu do jeho vlastních rúk odevzdať…, 1790 a Nečo o epigrammatéch anebožto málorádkoch Jozefa Ignáca Bajzi…, 1794). Bernolák („púvodcu jejích“) v nich odsúdil („posmešne karhajíce lístki“) Bajzove rečové novoty a knihy (René mládenca príhody a skúsenosti I — II, Bratislava 1783 — 1785, Slovenské dvojnásobné epigramatá I — II, Trnava 1794). Bajza na kritiku neodpovedal („dvakrát sem juž dlúžník“), ale sľubuje, že to urobí až po vyjdení Bernolákovho Slovára. Teraz chce poslúžiť Slovákom vydaním veselých príbehov, výrokov a hádaniek, aby pri nich ľahšie strávili smutné hodiny. Napokon pripomína, že všade neuvádza cudzie mená („prespolné méná“), aby sa rozprávanie nepredlžovalo a tým nenarúšalo („abi viprávání dlžené, a tak búrené nebilo“).

Bajza napísal knižku svojím vlastným spisovným jazykom, ale tento sa už značne odlišuje od spisovného jazyka jeho predošlých kníh (napr. René mládenca príhody a skúsenosti). Najviac v ňom upustil od svojich jazykových zvláštností a najtesnejšie sa priblížil bernolákovskému jazykovému systému v gramatike i v pravopise. V jeho jazyku ide v podstate o dynamickú ľudovú hovorovú reč (západoslovenské nárečie so stredoslovenskými nárečovými prvkami), ktorá je uväznená zväčša v zadúšajúcom klasicistickom pancieri široko rozreťazených viet, súvetí a vetných periód. Expresívna, výbušná a svieža ľudová lexika, frazeológia, syntax a štýl vedie odmietavý dialóg s mdlou, rozvážnou a ťarbavou knižnou syntaxou. Pravda, ľudová hovorová reč je tu umelecky štylizovaná v intenciách ľudovej realistickej prózy. Preto pri preklade textov do súčasnej slovenčiny vidím hlavnú úlohu v dešifrovaní tejto pôvabnej a fascinujúcej umelecky štylizovanej ľudovej hovorovej reči. Zachovávam jej neporušenú štruktúru v lexike, frazeológii, syntaxi a štýle (ľudové slová, dialektizmy, archaizmy, synonymá, expresívne zvraty, obrazy, väzby, úsečná vetná skladba a ľudový anekdotický štýl). Odklínam ju pritom z učenej klasicistickej syntaxe, ktorá v origináli sťažuje porozumenie textov. Podľa týchto zásad prekladám neúnosné pasívne väzby aktívnymi väzbami, prechodníky oznamovacími vetami alebo časovými súvetiami, činné príčastia prítomné vzťažnými a dôvodovými vetami a trpné príčastia časovými vetami. Latinskú väzbu akuzatívu s infinitívom tlmočím predmetovým súvetím. Vyhýbam sa typickému inverznému slovosledu a spravidla aj lokalizovaniu slovesných prísudkov a neurčitkov na konci viet. Komplikované vetné periódy (napr. kumulované podraďovacie súvetia) prekladám kratšími súvetiami. Vedľajšie vety vsunuté do hlavných viet premieňam na sled hlavných a vedľajších viet. Sled vedľajších a hlavných viet upravujem na sled hlavných a vedľajších viet. Súvisle tlačený text člením na odseky (najmä pri dialógoch), upravujem miestami interpunkciu (zväčša vyhovuje dnešnému úzu) a dávam chýbajúce úvodzovky (Bajza ich nepozná).

Pretože ide o čitateľské vydanie, zrozumiteľnosť textu si vyžadovala i niekoľko väčších zásahov do lexiky. Úprava sa týka predovšetkým slov, ktoré majú v dnešnej slovenčine celkom iný význam (otupnejší — tupší, protivno — naprotiveň, spustil sa — dopustil sa, správca, riditel — veliteľ, poval — paluba, temný — slepý, vylál — vyhrešil, nečo málo — nejakú maličkosť, vyrušená — narušená, peší — pešiak, možný — zámožný, hodne — dobre, zvážiť — zadovážiť, pracuvání — pôrod, tichým duchem — ticho, o skutku vetšéj mocnosti — o telesnom násilí, odsúditi — rozsúdiť).

Z dôvodov čitateľskej zrozumiteľnosti bolo nevyhnutné vynechať alebo zmeniť na minimálnom počte miest textu i typické hovorové expresívne ukazovacie zámeno „ten“ (tento — sluha, on, tých — nich a pod.).

V čitateľskom vydaní sa nemohla napokon uplatniť ani Bajzova záľuba v dvojtvaroch (vyše 50). Mali vysvetľovaciu funkciu. Za riadnym termínom je v zátvorke vysvetľovací termín. Z týchto dvojtvarov bolo treba vybrať najprimeranejší tvar, napr. na lehu (na kvartíri) — na kvartíri, trus (hnoj) — trus, felčíra (ranára) — felčiara.

(Jozef Minárik)

1. Slepý žobrák

Nejaký žobrák, ktorý bol zbavený zraku, mal túto chybu vynahradenú tým, že krajšie kúsky chleba a ovocia, zvlášť hrušky, vedel rozoznať ňuchom a podľa vône. Keď sa jeho vodca — šibal chlapec — musel uspokojiť jedine všetkým podlejším,[1] chcel ho oklamať a pomstiť sa mu. Zaviedol ho blízko k hrubému[2] hruškovému stromu a riekol:

„Skočte, dedko! Je tu jarok.“

On skočil a len-len že si nerozštiepil čelo.

Keď chlapca karhal, počul na to jeho odpoveď:

„Veď vieš,“ vraví, „zavoňať hrušky, čo si túto nezavoňal, dedo?“

2. Odpoveď predavača koniara

Istého, čo predával na trhu koňa, pýtal sa medziiným kupec, či sa ten kôň nevystraší, nebojí hocičoho.

„Nie,“ odpovedal on, „lebo sám smie aj v noci bývať v maštali.“

3. Tých, čo sa viezli a nevystúpili si z cesty, zbili tí, čo ich viezli

Viezol niekto najatý kamsi žida. Viezol kamsi žida aj iný najatý z inej osady. Títo sa stretli na nepríležitej úzkej ceste.

Jeden kričal:

„Vyhni!“

Aj druhý kričal:

„Vyhni!“

Tamten:

„Vyhni! Nevidíš, koho veziem?“

Tento:

„Ty vyhni! Či si slepý, že nevidíš, že aj v mojich rebrinách[3] taký pán sedí?“

Začali potom i zlorečiť.

Konečne zoskočil jeden zo svojho voza k židovi, ktorý sedel na voze tamtoho, a kam ho chniape, tam chniape tlstejším koncom bičiska.

Ani tento nemeškal a skočil dolu a podobne zaobchádzal so židom tlčúceho, vraviac:

„Keď ty môjho, aj ja tvojho!“

Keď obaja dolámali bičiská, každý ešte päsťami domasťoval druhého žida. Potom sa už vyhli.

4. Protagorova pomsta

Keď sa spýtali mudrca Protagora,[4] ako mohol dať svoju dcéru za manželku svojmu úhlavnému nepriateľovi, riekol:

„Lebo nič horšie som mu nemohol dať.“

5. Okradnutý zlodej

Zlodej, zbojník si vyzul dobré boty[5] a nechal ich v pitvore, aby mohol bez trestu kradnúť. Gazda domu to zbadal, vzal ich a svoje mrchavé položil na ich miesto. Keď ale zbojník v izbe nič nenašiel, vrátil sa a videl, že je okradnutý.

6. Diogenes cieľom strelca

Diogenes[6] uvidel kohosi, čo zle strieľal, sadol si teda až celkom k cieľu, do ktorého ten mieril. Keď sa ho spýtali, prečo to robí, vraví:

„Aby ma inde netrafil.“

7. Nemilovníci kostola nájdení

Bol farár, ktorého väčšina ľudu sa pre nedbanlivosť nechcela ustanovovať na božie služby do chrámu Pána ani na najslávnejšie sviatky. Rád by bol všetkých takýchto poznal osobitne a podľa mena. Neprezrádzal však jeden druhého, bársako sa farár vyzvedal. Vymyslel si teda toto:

Niektorí z mládeže mu zdlávili pri príležitosti verejných sviatočných božích služieb obilie, ktoré mal okolo kostola. Preto zavolal niektorých stoličných pánov akoby na súdenie škody, na jej vynahradenie a na vyhľadávanie páchateľov. Medzitým im vyjavil, kam on väčšmi cieli, a čo sa preto musia vypytovať každého zo všetkých dedín.

Zohnali teda všetkých farníkov z okolia, po jednom ich vpúšťali do svetlice a stoliční vraveli:

„Počuj, ty! Si obžalovaný, že i ty si bol medzi tými nešľachetníkmi, ktorí sa minulú nedeľu počas kázne a svätej omše tu okolo kostola bili, vláčili, a tak zmlátili zbožie pána farára. Netaj, ale dosvedč, že je to tak, aby si bol menej potrestaný!“

Na toto každý, čo v tú nedeľu nebol prítomný na pobožnosti, dodával, aby sa mu ľahšie uverilo, že sa nezúčastnil na páchaní tej škody:

„Vaše milosti, ani do kostola som vtedy nešiel! Na čo i prisahať budem, i svedkov dovediem.“

S tým takýchto osobitne zamykali, kým všetci podobní neboli vyzradení a potom trestaní, aby sa napravili.

Ale aj spravodliví škodcovia sa ľahšie poznali.

8. Krhla ako podhlavnica

Keď si istý málo múdry položil pod hlavu k spánku krhlu a bola tvrdá, napchal ju perím — že bude mäkšia.

9. Prejde potok

Jeden mestský mládenec, ktorý ešte nikdy nevidel žiadny potok, išiel raz kamsi sám, a príduc k jednému väčšiemu, sadol si. Keď sa ho pýtali okoloidúci, čo chce, odpovedal:

„Čakám, kým táto voda neprebehne, aby som potom po suchu prešiel.“

10. Básnik Ennius a Nasica

Keď k Enniovi[7] prišiel Nasica[8] a spytoval sa, či je doma, dievka[9] mu odpovedala, že nie je doma. Ale badal, že to dievka hovorí preto, lebo jej tak rozkázal Ennius, ktorý sa zdržiaval vnútri. Nič teda ďalej nechcel a odišiel.

Ale keď Ennius k nemu podobne prišiel a podobne sa jeho dievky pýtal, či je doma, Nasica, keď to počul, nečakal, kým dievka dačo prv odpovie, ale hneď kričal:

„Nie som doma!“

A keď Ennius vravel: „Veď poznám tvoj hlas!“, on odpovedal: „Si nehanebný človek. Ja som tvojej dievke uveril, že nie si doma, a ty mne samému neveríš!“