Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Z ciest

Gustáv Kazimír Zechenter-Laskomerský

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2010 Petit Press

Copyright ePub version © 2016 iAdverti

Copyright © 2010 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Dušan Kroliak, Mária Kunecová, Michal Belička, Erik Bartoš, Zuzana Babjaková, Robert Zvonár, Ida Paulovičová, Monika Harabinová, Ivana Molitorisová, Katarína Tínesová, Dorota Feketeová, Iveta Štefániková, Radmila Pekárová, Lucia Muráriková, Daniela Zubčeková, Silvia Harcsová, Daniel Winter, Peter Kotúček, Katarína Maljarová, Ivana Černecká, Eva Štibranýová, Peter Krško, Monika Kolláriková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0143-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Pôvodná publikácia

Gustáv Kazimír Zechenter-Laskomerský. Spisy 3. Cestopisy. SVKL. Bratislava 1960. 516 s. Július Noge, edičný návrh. Gejza Horák pripravil edične. Ján V. Ormis doplnil vysvetlivkami. Dr. Jozef Felix rediguje. Jozef Nižnanský, zodpovedný redaktor.

Vydavateľské poznámky

Zásady, ktorých sa pridŕžame pri jazykovej úprave literárnych prác Gustáva K. Zechentera-Laskomerského, podrobnejšie sme vyložili v druhej časti jeho autobiografie Päťdesiat rokov slovenského života (1956, 415 — 438); v podstate sa vzťahujú aj na tento zväzok. Tu chceme uviesť len niektoré charakteristické príklady ako náznak.

Z tvaroslovia

Ponechávame starý inštrumentál jednotného čísla podstatných mien mužského rodu, a to v takých prípadoch, kde je zo súvislosti očividné, že ide o siedmy pád:

Priestor medzi týmito holými obry vyplnený bol vŕškovatými, všakovak pretkanými a popremetovanými dolinami a údoliami. (436) — …, ale predsa s dakoľkými ozbrojenci uvrzol. (440)

Takisto neprenášame do terajšej podoby starší šiesty pád množného čísla typu časiech a nenahrádzame druhý pád množného čísla do Uhár.

Aj túto časť Zechenterových Spisov charakterizujú slovotvorné prostriedky, čo postupom času boli nahradené inými a pri ktorých si čitateľ zreteľne uvedomuje ich starší ráz. Napríklad: cestovník, predsedník, majetník (teraz cestujúci, predseda, majiteľ); celky, sotvy, prvej, diaľ (teraz celkom, sotva, prv, ďalej); meteorovo železo (teraz meteorické ž.), mučedlnícky (teraz mučenícky); nadráždený (teraz rozdráždený).

Slovo „fiaker“ nahrádzame všade jednoznačnou podobou fiakrista, aby sa predišlo nesprávnemu chápaniu textu (vždy totiž ide o pomenovanie osoby).

Vo všetkých prípadoch ponechávame archaické predložky s druhým pádom krom, krem a kroz.

Zo syntaxe

Namiesto spojky alebo Zechenter, ako aj iní naši starší spisovatelia, často používa akoby skrátenú spojku lebo. Nenahrádzame ju podobou alebo, ak to neporušuje významovú zreteľnosť vyjadrenia: … pýtam sa ho, čo máme robiť, či tu ostať, lebo ísť do komôrok. (59) — Kedy-tedy zbadáš na vysokých perách hundať jedno lebo dvojzápražný, maľovaný, vani podobný voz a tamdnu vysedávať turecké panie. — Masa ľudu hemží sa lebo pešky, lebo — kto má peniaze a vôľu, sedí na koni. (97) — Do mešity neslobodno vojsť v botách; musíš mať pohotovo črievice lebo pantofle, alebo bosý alebo v kapčekoch stúpať. (101)

Interpunkciu v potrebnej miere zjednodušujeme. Na starší ráz textu poukazuje po úprave najmä vyššia frekvencia bodkočiarky a dvojbodky.

Zo slovníka

Ponechávame sloveso stroskotať v staršom význame „rozrúcať, zničiť, na trosky obrátiť“ a napríklad tieto slová: zelené veci (= zelenina), zásobnica (= komora, sklad), komôrka (oddelenie, kabína, kupé), nádobno (= treba, načim).

Nenahrádzame charakteristické staršie výrazy (prídavné mená), ktorými sa poukazuje na to, že daný predmet sa už skôr spomínal. Sú to tieto prídavné mená: dotyčný, horezmienený, otázny, podotknutý, predrečený.

V niekoľkých prípadoch sme ponechali aj slová a slovné spojenia, ktoré dnes majú krajový ráz, napríklad: …, ale strímať sa nemôžem, aby som vďaku svoju vrúcnu tým verejne nevyjavil, čo mi pri cestovaní a poznávaní chorvátskeho života boli na pomoci. (14)

Pri zemepisných vlastných menách ponechávame z použitých variantov ten, čo sa postupom času ustálil a je aj dnes zvyčajnejší. V tých prípadoch, keď autor zámerne používa niekoľko variantov (a ich aj zväčša vysvetľuje), ponechávame všetky, napríklad Terst, Trst; Jadranské more, Jadran (Jaderské more), Adria; Villach, Biljak. Gramatické zaradenie a významy vlastných zemepisných mien aj ich odvodenín upravujeme podľa terajšieho úzu.

Napokon uvedieme na ukážku tri prirovnania — a to dve jednoslovné: …vkročili sme do školy, horúcej ako vápenica… (349) — Cesta hladká a pukastá, ako kolkáreň, je z oboch strán otočená mramorom vykladanými jarkami. (154)

A ďalej jeden širší obraz: Ako sme hľadeli cez operadlo verandy, pritiahli celé obláčky strieborných rýb z tajných hlbín jazera (Otolického), a keď sme im vrhli objedené omrvy, leskli sa im boky ani piky postupujúceho vojska. (434)

Charakteristickou črtou Zechenterovho štýlu je slovná hra: Lacné, ale i lačné to cisárske odmeny. (442) — Tento predtým historický muž vyzeral na tento čas hystericky. (444) — Ležali tam po stole i rozličné noviny a či stariny, ktoré sme ešte dakde hen v tretej krajine čítali. (456)

Úpravy sme sa usilovali robiť vždy tak, aby mal čitateľ zo slovesného diela výrazný dojem, že sa stretáva so starším textom — a to najmä zo slovosledu (i keď sme do neho najviac zasahovali) a zo slovného inventára, z lexiky. Takto môže pozorný čitateľ názorne sledovať vývin nášho národného jazyka a prehĺbiť si svoje jazykové vedomie aj v okruhu časovej platnosti a odlišnosti jazykových faktov.

Bibliografické údaje

Cestopisy G. K. Zechentera-Laskomerského uverejňujeme podľa pôvodných časopiseckých vydaní v celkove nezmenenej podobe. No keďže napr. Benátky navštívil autor tri razy a opisy jednotlivých umeleckých pamiatok alebo zvyklostí sa opakujú, z cestopisov Zo Slovenska do Carihradu a Zo Slovenska do Ríma sme opisy Benátok vypustili. Ponechávame ich iba v cestopise Zo Slovenska do Talianska. Tu totiž Zechenter opísal Benátky a ich pamätihodnosti najúplnejšie a štylisticky i myšlienkove najdokonalejšie, najplnšie.

Zlomky z denníka cestovateľa po Horvátskej. Orol tatránsky II, 1846 — 7, č. 49.

Cestovanie z Viedne do Horvátskej r. 1846. Národnie noviny I, 1870.

Zo Slovenska do Carihradu. Pešťbudínske vedomosti IV, 1864. Vynechaný opis Benátok v časti „Desať nás bolo… v zdravom spánku“ (v tomto zväzku str. 166).

Zo Slovenska do Ríma. Pešťbudínske vedomosti V, 1865. Vynechaný opis Benátok v časti „No ale azda len… preto nutno vám pospiechať“ (v tomto zväzku str. 188).

Zo Slovenska do Itálie. Orol IX, 1878.

Zo Slovenska do Carihradu

Náš poctivý národovec Zoch rozhorlený poznamenal v ktoromsi čísle, že náš slovenský národ, hnaný zvláštnou túhou, rád vláči sa po cudzine, zanedbajúc svoju domovinu. Ajhľa — non procul a stipite pomum cadit — čo po slovensky sa vykladá „jablko nepadá ďaleko od stromu“. Tu túlajú sa ti dvaja Slováci[1] za deväťdesiatimi deviatimi vrchmi a toľko morami, tam kde býva ten zelený zver. — Pripojili sme sa ku spoločnosti, ktorá si zaumienila navštíviť značnejšie mestá a pamätnosti južných krajov. Zišli sme sa 17. marca v Banskej Bystrici a na druhý deň na najatej príležitosti[2] „pohli sme sa do sveta“. Aby sme zažili všetky slasti, hneď prvý deň navštívili sme nášho otca, Jeho Excelenciu najdôstojnejšieho pána biskupa slovenského, aby sme okriali na duchu, a zaopatrení jeho požehnaním nastúpili ďalekú cestu. Večer, stretnúc sa šťastnou náhodou s naším Náckom Hurtom,[3] zažívali sme u neho vo veselom kole dobrých priateľov slovanské pohostinstvo. Od kozelníckeho mostu až po Beňadik vyzdvihnuté ľady Hrona zaplaviac okolie, veľmi porušili cestu a pohýbali aj mosty.

V Beňadiku poobzerali sme si do šesťsto rokov starý, pekným slohom stavaný chrám. Ďalej idúc, stretli sme dva krsty (19. marca) Jozefa a Benedikta; omina bona.[4] Z Beňadika hodili sme sa napravo cez Zlaté Moravce (lucus a non lucendo).[5] Tu vyplniac povinnosti oproti sebe — pod ktorým slovíčkom rozumieme žalúdok — navštíviac známych, menovite rodinu Modránych,[6] pospiechali sme bočnými, a že kratšími cestami do mesta toho, „kde teraz sláva v tôni skrytá leží“.

Príjemný je výhľad z kopcov nad „slovenskou matkou“ oproti národnou históriou pamätnému Zoboru a na milú Nitru! A že vraj milú? Ale pekná je s tým hrádkom na vápennom kopčeku, akoby bol niekto tam vysypal za škatuľku cukrového.

Je pozde večer. Pozatvárali sme svoje živé obločnice a na šťastie aj dvere, lebo hrozilo nám nebezpečenstvo v meste Nitre, „kde panovala jeho mocná ruka“. Trepú nám na dvere… Kto je? Náš rodák, nesúci plány na „Svetlicu“[7] do Martina. No pozhovárali sme sa s ním. Ráno on poberal sa na východ do Turca, my na západ. Ale poobzerali sme si ešte Nitru. Obzreli sme pekný nový kláštor „sivých sestier“ a jeho pekný kostol. Navštívili sme pána A. Guttwilla,[8] horlivého našinca, a v jeho spoločnosti stúpali sme na biskupský hrad.

Chodníkom vinula sa nám zelená trávička a viedla nás do príbytku veľkodušného, národ svoj vrelé milujúceho starčeka, vysokodôstojného pána kanonika Juraja Tvrdého.[9] Dobrá táto slovenská duša trpí bolesti na nohu, ale máme nádeju, že boh dobrotivý navráti mu zdravie, aby ešte za dlhé roky žiť mohol na prospech a slávu svojho národa; aby, keď prežil jeho úpadok, uvidel i povýšenie jeho. — Trpel a bolestne cítil pohromy, ktoré sa valili na národ slovenský, tešil sa každému obratu k lepšiemu a kochal sa v nádejach jeho budúcnosti. Boh doprial mu vysokého veku a iste dopraje mu dožiť, aby uvideli oči jeho uskutočňovanie sa nádejí našich. — Zdar to boh!

Rozlúčiac a odoberúc sa z jeho príbytku, vystúpili sme ešte vyššie až na chlm, do božieho chrámu. Pekný kostol chveje sa nad údolím ďaleko-široko, symbol viery pravej, povýšenej nad každú pozemskosť. A táto zem, po ktorej sme stúpali, je svätá pre uhorské kresťanstvo, najsvätejšia pre Slovákov; či po nej stúpajú len kresťania?

Jestvuje tu ešte kaplnka z časov sv. Cyrila a Metoda. Dvere vedúce do nej zatknuté sú štyrmi kladkami, chúlostivo vyzerajú len odpoly spoza bočného oltára. Hrdza na pántoch, živý dôkaz, že býva málo navštevovaná, a žiaľbohu, ani nám sa neotvorila táto svätá brána pre práve odbavované služby božie na Kvetnú nedeľu. A pretože nám čas na pobavenie sa tu bol vymeraný a doba odchodu určená, prinútení sme boli vrátiť sa spopred dverí svätyne.

Prebehnúc úrodnými, pekným, bujným zbožím posiatymi nivami, boli sme na poludnie 20. marca pri koľajach železnice v Tornoku.[10] Divný cit prenikne horniaka pri železnici! Nie ináč, akoby mu celý svet ležal pri nohách, a od jeho vôle záviselo, byť dnes v Európe, zajtra v Ázii atď. Nerozmýšľali sme dlho o tomto predmete, a už kúri a píska, akoby ho štípalo. Otvoria dvere, strčia nás do pekného, pohodlného voza, plesnú dvermi za nami, a tam sedíme ako v klietke.

Lež scéna táto je pekne opísaná v tohoročnej Pokladnici; nejdem teda šíriť o tom slová.

A človek zíde sa tu s neznámymi, cudzími ľuďmi, ale ten obmedzený priestor núti ho k tomu, aby sa pustil do hovoru s nimi. Keď sme prišli do Prešporka, bol som už so všetkými v živom rozhovore.

V Prešporku, pamätnom pre nás Slovákov Prešporku, nielen tou pred tisíc rokmi tu bitou bitkou,[11] ale aj v novších časiech, bo stadeto vychodili naši nadšení, oduševnení mužovia, tu bol stánok národnej našej osvety[12] v časoch pre nás najneprajnejších — opustil ma priateľ Lajko,[13] chcejúc sa pobaviť u priateľa za dva dni, a ja, poď do Vendo-Bony, teraz nemeckej Viedne.

Lež nejde to len tak ľahko dostať sa do Viedne, človek prejde cez prísny priezor, a to skúsil som i ja. Ledva som sa vyslobodil stade, čujem hlas z výsosti: „Vitaj, Gusto!“ Hodím okom za hlasom, a vidím Paľka Kuzmányho,[14] ktorý síce mňa nevetril, ale druhého čakajúc, dočkal mňa.

Vo Viedni Slovákov — za odpustenie prosím — ako dreva, ale nie drevo snáď: baza, svíb, ej, to nie! Ale z krušpánu: tvrdé, hladké, vytrvalé, silné — a políruje sa dobre.

Navštívili sme menovite dr. Mallého,[15] Karola[16] a Pavla Kuzmányho. Keď k tomu došiel ešte aj Marko,[17] zišli sme sa u K. K., kde sme trávili v milom rozhovore krásne chvíle a hodiny. Po dva večery ale zišli sme sa v hostinci s našou milou a nádejnou mládežou počtom asi dvadsiati; a vo veselom spolku striedali sa rozhovor, spev a zdravice. Dobehol k nám náš Seberíny[18] — a tu prežili sme krásne, milé časy, krv živšie prebehúvala žilami, dvíhala sa myseľ, a tie naše rozpomienky na prešlé naše besedy a slavianske bály pred štyridsiatym ôsmym a r. 1848 živo a vrelo nás zaujímali. Okriali sme v mládeži, veď ona je budúcnosťou národa, a za mladi chrabrá mládež je rukojemstvom budúcej slávy národa. — Odpustite, ďalej nemôžem, bo — veď viete, a keď neviete, teda znajte, že na lodi často tancuje kalamár. Teda, onedlho ďalej!

Marmarské more, na palube lode Bombay 4. apríla. Ťaháme do užšieho mora, do Bosporu, nasledovne tíšia sa vlny, a tak netancuje ani môj kalamár, preto pokračujem; druhí chrápu, a ja píšem.

„Poriadok je duša všetkých vecí,“ preto i ja, povšimnúc si toto pekné a pravdivé príslovie, v opise našej cesty nasledovať chcem poriadok chronologický, to jest časový, tak ako ho načrtaný mám vo svojom denníku.

Vráťme sa teda do Viedne, a to dňa 21. marca. Prechodím sa po Viedni. Sedem rokov práve minulo,[19] ako som ju poslednýkrát videl, a koľké premeny! Kde predtým stáli hradby a hlboké, stromovím vysadené jarky, teraz stoja rad-radom nádherné paláce, medzi ktorými vynikajú skvostom Drascheho, potom Tadescov, arcikniežaťa Albrechta,[20] Eltzlov atď. Ani orientovať sa človek nezná v týchto novovyrastených krásnych uliciach.

Pozoroval som, ako v staviskách tak aj kaviarňach, sklepoch, oveľa väčší luxus; ohromné sklá, zrkadlá, blesk, nádhera, ba i ten najposlednejší „graisler“[21] usiluje sa vystaviť svoje kvargle, viršle etc. do priaznivejšieho svetla. Táto všetka pohlcujúca nádhera prešla aj na obyvateľstvo, ktoré obetuje čas, imanie, veľmi často aj poctivosť, celý život — nádhere, mamone! Jej jedine kloní sa celý svet.

Ale pri tomto ligotavom svete badal som aj veľa žobrače, a môžem uistiť, že som nevidel tu predtým za tri roky toľko pokútkárskych žobrákov, ako teraz za tri dni. Darmo je, protiviny musia byť, a čože by sa stalo z toho príslovia — „Aj vo Viedni ľudia biedni“ — keby nebolo tak?

Medzi takýmito dumami, túlajúc sa po meste, vošiel som do príbytku podujímateľa „cesty na východ“, pána Fr. Tuvoru,[22] redaktora politických novín, rodeného Nitrana, u ktorého som prejal na cestu potrebné certifikáty, pekne viazaný album s fotografiou „Výhľad z Ejubu na Carihrad“ a iné cestovné návestia a poberal som sa cez Schottenthor[23] popri poriadnej, stodole podobnej budove, v ktorej zasedáva „dŕžavná rada“,[24] k peknému „votívnemu chrámu“.[25] Sloh to velebný, stavba velikánska; ale hovoria, že sa pri stavbe ustúpilo od pôvodného rozsiahleho plánu.

Popoludní, okrem iných návštev, vošiel som do „Schwabovej“ kaviarne, zábavného miesta najviac in praxi študujúcich medikov, kde som našiel zastúpené mnohé slovanské kmene.

22. marca. Tento deň venoval som návštevám rodiny a známych, z ktorých som odniesol to jediné, i to omrzlé povedomie, že som už — starým ujkom! O tempora, o mores…[26] Pred štrnástimi rokmi tu bystrý študent, a teraz šedivý — ak tomu ešte nazbyt starý ujčok.

V tento deň dostal som po štvrtom putovaní do uhorskej dvorskej kancelárie veľký — ako šarkan — pas do cudzozemska, a aj Lajko T. dobehol z Prešporka do Viedne, a ako už bolo spomenuté, strávili sme v kole príbuzných sŕdc a duší veľmi príjemný večer.

23. marca sme urobili výlet do Prátru, do zverinca. Po zložení taxe 30 grajciarov vošli sme do záhrady, založenej na ten cieľ. Už zďaleka obracia na seba pozornosť navštevovateľa všakový podivný rukot, revanie, gáganie, štebotanie zväčša cudzorodých zvierat, vtáctva i cicavcov.

Tu vidíš slobodne plávať po vode a prestierať sa na brehu: pelikánov, flaminga,[27] rozličné husi, kačky atď., tam vo veľkých klietkach spevákov, tam ohromné orly, kaňúre, jastraby; zvlášť zastúpené je pokolenie sliepok.

V budúnku pestrofarebné papagáje vydávajú uši urážajúci, z nôt všetkých hudobníkov známych i neznámych pochodiaci škrekot.

Tam zase kravy, býky, lamy, srny, jelene, tam vlk v klietke; v jeho nebezpečnom susedstve zo všetkých krajov sveta ovce, kozy. Tam záhyblé ťavy. Na kopci umele vystavané rumy hradu, v dierach sovy; v samom hrade, v hlbokom, otvorenom, pevným múrom ohradenom priečinku štyri kusy medveďov sa pľačkajú vo vode, vyvaľujú na skalách a ľahostajne žmurkajú na divákov. Prostred priečinku suchár, a na suchári prešibaná, na tento čas pre blízkosť nemotorných síce, ale silných medveďov — pomútená, ostýchavá líška.

Všade živo, všade náradie, miestnosti primerane životu zvierat ostrovtipne zriadené.

Tam ťahá sa v mokrom machu medzi skalami slepý jašter, tu zase po suchých skalách behajú čerstvé jašterice a plazí sa ťahavý had. — Inde zase v plechovej nádobe leží pod vodou obrovský jašter (riesen-salamander), dopravený z Anglicka (ak pravda, za 1000 zlatých), obyvateľ hlbokého mora, opacha dlhá asi na 2 siahy.

Cibetová mačka, koruna všetkých mačiek, číha zaľúbeným očkom na ceylonské jarabice. Na druhej strane tisne sa prítulne k ohrade africká ovca, vlečúc za sebou asi 20 — 30 funtov ťažký chvost po zemi atď.

Krásna, znamenitá príležitosť vyhovieť nielen všetečnosti ľudskej, ale aj — čo je omnoho viac hodné — vede, ľahký a jediný spôsob učiť sa fyziológiu zvierat, čo zbierka vypchatých zvierat, okrem videnia podoby, nijak nemôže poskytnúť.

Marmarské more, na palube lode Bombay. Vrátiac sa zo zverinca v Prátri, idúc popri hradbách, zborených rukou usilovných a skromných Slovákov, vošli sme do nového mestského parku na „Wasser glacis“.[28]Aj tu vidieť, čo všetko môže vyviesť rozum a peniaze. Združenými silami, rozumie sa; ba malomocný je rozum bez peňazí, a ešte malomocnejšie peniaze bez rozumu. — Tento park povstal akoby čarodejnou mocou cez jedno leto. Štyridsať — šesťdesiatročné stromy popresádzali i s koreňmi a zemou; jeden na jar presadený gaštan už v jeseni kvitol. Ale, akoby aj nie! Na brehu Dunaja ťahá parostroj vodu a tá rozbehúva sa s veľkým tlakom po cievach, rozložených popod zem po celom parku. Keď načim, otvorí záhradník na ten cieľ všade pristrojené čapy v cievach, priloží črevo (Schlauch),[29] dlhé na viac siah, a ako korunu, čo by ešte raz takého vysokého stromu, koreň, tak aj druhé kriaky, byliny a kvetiny pohodlne a koľko treba poleje. Na tento čas, pravda, čo sa týka zeleného rúcha, prikrytý bol ešte veľmi riedkou plachtičkou — ale v lete, keď inde človek darmo hľadá tú živú, mladistvú, radostnú zelenosť prírody, tento park neomylne bude veľkolepou a nádhernou okrasou.

Spomenúť slušno, že nechýbajú tam ani jazierka, umele založené na povznesenie kraja.

24. marca. Ako Slovák hovorí: Nič nového — popletá sa len to staré. Sliedenie celý deň. U peňazomencov zamieňali sme si papiere za cveng, bo na východe nič nedajú na šuchot. Najradšej tam berú „levantínske toliare“, to jest dvojzlatníky od cisárovnej Márie Terézie, preto ich rakúske mincovne sviežo kujú. Potom pre usporenie miesta dobre je zameniť si „napoleondore“[30] dvadsať, desať a päťfrankové. Frank vyrovná sa asi nášmu šajnovému zlatému,[31] alebo 40 grajciarom r. č. Takto sme naplnili lačné kropy našich skromných mešcov.

25. marca o deviatej hodine ráno hli sme po južnej železnici, kade ľahšie. Tým istým vlakom cestoval do Talianska aj arcivojvoda Leopold,[32] mali sme ho šťastie vidieť. Bol v generálskej rovnošate, muž pekný, silného vysokého vzrastu.

Švihali sme úrodnými, už po kuse jarným rúchom odenými nivami popri veselých letohrádkoch a viniciach, v blízkosti starobylého Badenu, v 1. storočí po Kristu Rimanmi postavených teplíc, a dlhé časy zabudnutých, až v pozdných časoch nanovo náhodou nájdených kroz jedného poľovku milujúceho pána, následkom čoho ich prinavrátili do užívania. Povesť totižto hovorí, že tomu pánovi tratili sa prašiví psi a čo deň navracali sa zdravší nazad. Keď to pán pobadal, striehol za nimi a našiel ich v hustom lese kúpať sa v teplých močiaroch.

Dorazili sme k mestu Wiener Neustadt, predtým vojvodov rakúskych, teraz sídlu znamenitých frankfurtských klobások s dobrým odbytom na železničnej stanici. Krem toho bohaté je toto mesto na starožitnosti, menovite má v kostole mnoho náhrobníkov a starých stavísk.

Za týmto mestom nasleduje Gloggnitz. (Hlohnica, ako aj pred ňou stanice: Pottschach a Ternitz-Trnica — veľmi po slovansky znejú). Od Hlohnice dvíha sa už železnica na vrch Semmering deviatimi viaduktmi, dakoľko menšími mostmi a dvanástimi tunelmi do 2788 stôp nad hladinou mora — dosiaľ najvyšší, železnými koľajami obložený punkt sveta. Ako keď červík poprevŕtava drevo, tak ťahá sa tu železnica cez hole, strmé zázračné skaly. Strminy pod nohami, až ježia sa ti vlasy, a letíš ponad ne ako v bese. Aký to utešený pohľad na všetky strany, ľahko si myslieť.

Dobre sa pamätám, keď som pred dvadsiatimi dvoma rokmi po prvý raz cestoval do Štajerska, a nikomu ešte sa vtedy nesnívalo o semmerinskej železnici — že pozerajúc zo Schottwienu hore na rumy hradu Klam, vykrútil som si temer krk. Teraz mu zoči-voči hľadím zo železnice a Schottwien leží zakopané hlboko v doline. A koľko sa stadeto ešte vystupuje na Semmering!

Tunel, či ako novokuté (či dobre, to rozsúdiť ponechávam filológom) slovo káže — jask na vrcholci Semmeringu je 730 siah dlhý, teda len o 70 siah kratší ako anglická míľa. Tuším, len tri väčšie od neho tunely jestvujú, medzi nimi povestný tunel popod Temžu.

Nad vchodom od strany Rakúska je nápis:

„Franciscus Josephus I. Aust. Imp. Hominum, Rerumque Commercio.“[33]

Na štajerskej strane:

„Adriaticum Germanico Junxit Mare.“[34]

Je to div a zázrak sveta.

Na poslednej stanici ponúkali nám deti kvietky z hôľ. Čas bol jarný: Anemona,[35] Viola odor,[36]Erica atď. Ale videli sme my tu aj iný kvet.

„Chytro, Lajko! Či ho vidíš?“

„Koho?“

„Nuž drotára!“

Tam stál, chudák, vo svojom kroji a s pascami, statočný tulák, ktorý ale aj v cudzine zachováva svoju povestnú statočnosť a skromnosť. Preto, páni, nič proti našim tulákom. Keď nechcete, aby sa túlali, dajte im doma chlieb!

Náš v behu vozov videný krajan v okamihu zmizol nám z očí.

Prebehnúc čarovnou hornoštajerskou dolinou, popri železostrojoch, pílach, krajoch, obrazoch našim domácim navlas podobných (vynímajúc ľudí, lebo sú tu zhusta gogoľatí a skrpatení, takrečení kretini), dobehli sme v samý mrak k hlavnému štajerskému mestu Hradcu, nemecky Gratz. Podľa mena, pôvodu a histórie dosvedčená vec, že i toto mesto založili Slovania; však neďaleko niže neho počína sa už slovanské plemä.

Hradec leží utešene v širokej doline, ohradenej vysokými vrchmi; medzi nimi pre čertove fígle, ktoré tam i podnes vystrája, ľudu dobre známy Šegel. Vprostred doliny skalnatý vápenitý kopec, na ňom stará, z tureckých časov pamätná pevnosť s vežou „Die alte Liesl“.[37] Bedlivý, učenlivý veliteľ pevnosti barón Kalchberg, spisovateľ starožitností Hradca a jeho okolia, vynašiel a obnažil základy pohanského chrámu (ak sa nemýlim, Diany)[38] tiež na tom kopci.

Pre svoje milé položenie a okolie, pre srdečných obyvateľov a lacný spôsob žitia volia si Hradec za stále bydlisko obyčajne do odpočinku postavení (penzionovaní) úradníci, zvlášť vojenskí dôstojníci, a preto ho žartovne nazvali „Pensionopolisom“.[39]

Medzitým zastrela noc čiernym rúchom kraje, a my unavení, vystrení, nakoľko nám to ináč dosť pohodlná klietka dopúšťala, zdriemali sme, gengajúc sem-tam hlavou, a ak tak chcete, aj spali.

Koľko sveta medzitým ubehol parovoz, tento nespokojný čert! Otvorím obločnice, vytieram ich, vtom zavolá konduktor: „Station Pölschach, drei Minuten Aufenthalt.“[40]

Poličany premilené, obývané Slovincami, koľkú pamiatku vzbudzujete vo mne na časy krásne, minulé, keď som tadeto ťahával na prázdniny cez povestný kúpeľ Rohič k milej rodine do Chorvátskej… A všetko to tam!

Dávno sme frčali hnaní parou za mesto Cilli pri brehoch Sávy v Krainsku, a moja myseľ ustavične bavila sa v milom Zagorí.

V Bospore, na palube lode Bombay, 4. apríla večer. Pokračujem v opise našej cesty a prichodím k 26. marcu. Po predriemanej noci dorazili sme na svit — prejdúc nocou Ľubľanu, hlavné mesto Krainska — do Sv. Petra, stanice na Karste, zlopovestnom pre jeho skalnatú neúrodnú pôdu. Karst je dlhý, od mora vystupujúci vápenisto-skalnatý chrbát. Kde pozrieš, vidíš na míle a míle šedivými skalami posiatu jednotvárnu neúrodnú pôdu, a tak okolie zunuje. Len po dlhých prestávkach premení sa obraz a zhliadneš ostrov v tomto kamennom mori: obec, pár domov, s vynútenou úrodnou, skalami obhradenou zelenou pôdou a neveľmi bujnými stromami. Tekúca voda je tu vzácna, pijú obyčajne vodu z cisterny.

Medzi šedivou strakatinou pobadáš mnoho veľkých, menších, nálevníku navlas podobných prielub, najviac s pažitnatým krajom — znak podzemných, vápenné vrstvy podlizujúcich potokov. Keď už značne prežrali pôdu, povrch sa preliakne a utvorí nálevník, po banícky „pingu“. Tieto podzemné potoky a jaskyne berú pôde všetku vlahu. Stade potom ľahko dá sa odôvodniť nedostatok vody na Karste, medzitým čo ďaleko na brehu mora alebo práve v jeho hlbinách vystupujú zo zeme podzemné potoky.

A tak pre nerozumné rúbanie lesov za pradávnych časov benátskej republiky[41] severné víchre pod menom bóra, suchota, skalnatá pôda, prchké lejaky zmývajú pôdu, odnášajú semä a vôbec jedno s druhým čím ďalej tým väčšmi zneúrodňujú pôdu.

A táto strašná, jednotvárna šedivosť trvá s výnimkami celým brehom Jadranského mora, až do Archipelagu, ba po samé Dardanely. — Že vápennák tohto celého ťahu povstal z morských usadlín, toho dôkazom krom iných je v terstskom múzeu uschovaný, v Nabrezine pri prelamovaní železnice vykopaný nálezok: pozostatky obrovského predpotopného jeleňa (Cervus elaphus).

Podotknúť ešte musím, že sme tu na nemalé naše podivenie videli na viac miestach nakopený sneh; friaulské, 10.000 stôp vysoké snežné hole Triglav ďaleko utešene jasali v žiari vychodiaceho slnka.

Prejdúc stanice Horni Lesec, Divaču, Sessanu, Prosek, došli sme na Nabrezinu, kde sa železnica dvojí. Jedno krídlo napravo do Talianska, druhé naľavo do Terstu. My šli sme týmto popod vrch Občina rečený; nezadlho, neočakávane, zrazu, ako prešmykli sme priekopu — more! Ach! — dlhé, hlasité ach! vykradlo sa z úst každému, pohľadom tejto nekonečnej, mäkkej roviny okúzlenému novákovi. Ach, a krásna bola dneska tá klamlivá slaná voda, hladká ako zrkadlo. Chybovala mu jedna strana rámu oproti západu; na východ a sever bola ním Nabrezina, Občina a istrijské brehy. Ako obyčajne po zrkadle, tak aj tu behali muchy; ale keď si priložil ďalekohľad k oku, videl si, že sú to sem-tam po hladine behajúce lode, zanechávajúce za sebou ďaleké strieborné pruhy. — V kútiku rámu veselo vyškiera sa nám pracovitý Terst.

Ach, ale kdeže by som zašiel s opisom, keby som hodlal opisovať všetky dojmy toho raňajšieho božieho obrazu? — Teda len ďalej cez Grignano a ponad slávny, pekný, nad samučičkým morom vystavaný hrad Miramare do Trstu lebo Terstu, kde dobehli sme po ôsmej hodine ráno.

Dôjduc do Trstu, Terstu (staré Tergestum), pospiechali sme najsamprv na loď, tam sme poskladali naše batožiny, a potom prechodili sme sa po meste. Navštívili sme na „Kanále“ našich rodákov — pána Ľudovíta Kuchinku z Brezna a Nandražiho[42] z Veľkej Revúcej. Títo naši zemkovia zamestnaní sú vo veľkom sklade skleného tovaru Františka Kuchinku z povestných hút vo Zvolenskej a Novohradskej stolici. Sklo nemá taký odbyt, ako by sa očakávalo, a to preto, lebo ďaleká doprava pohltne takmer celý osoh, keď štajerské sklo po železnici zblízka ľahko a lacno dopravujú. Ale akosť nášho slovenského skla vydrží súbeh s hocktorým; v umelstve, čistote ďaleko prevyšuje iné, ba krem krištáľovej farby skla, dotyčne dokonalosti možno ho postaviť k boku českého. Keby sa Kuchinkovskému domu neťažilo utvoriť čo len dočasnú agenciu na východe, menovite v Carihrade, aby tam ich sklený tovar prišiel do známosti, iste by nasledoval aj hojný odbyt.

Po krátkom srdečnom uvítaní, sprevádzaní mladým Nandražim, obzerali sme rybací trh, na ktorom krom rýb predávajú všetky iné kuchynsko-morské plodiny a zvery. Zaujímavé je to divadlo. V dave ľudu stoja šiatre, z každého počuť hlasité vyvolávanie a vábenie kupcov: no, každá líška chváli svoj chvost. Tuto pod nosom v koši, lenivo trhnúc vše jednou, vše druhou nohou, pohybuje sa ti morský, pár funtov ťažký rak, tam kuchárka nesie za nohu ako kapec veľkého morského pavúka, aby pripravila pánom lahôdky, tam slimáky, korytnačky, a tie ryby, rozličné i farbou i podobou, veľké, malé! Nakopené sú tu celé barikády zelených vecí a zlatých pomarančov, ktorými sme (kus po 3 grajciare r. č.) do sýtosti občerstvili svoje krumpľové žalúdky.

Keď sme si popásli oči po divných vodných a zemných živnostiach, odišli sme po „Via delia Dogana — Casa arra“[43] do slavianskej besedy. Ej, bratia, tam to vyzerá po pansky! Ležia tam mnohé, rozumie sa, najviac slavianske noviny. V časiech, keď v Terste prebýval pán Karol Kuzmány, c. k. loďostaviteľský kapitán, držali i Pešťbudínske vedomosti. Majú hodnú bibliotéku, po stenách pekné obrazy, predstavujúce dejepisné a slavianske osoby, biliard, izbu pre hráčov a veľkú a pekne pristrojenú dvoranu na besedy.

Členovia „čitaonice“ prijali nás veľmi vľúdne a sluha tejže spoločnosti, ohnivý Chorvát, o všetkom nás vďačne poučoval.

Poberajúc sa korzom k lodi, videli sme druhý exemplár drotára na našej ceste, „aj tam zíde, kde ho nezaseješ“.

Kým sme sa ešte uhostili na lodi a mysliac, že je už všetko podľa výpovede pána Tuvoru v poriadku, prinútení sme boli predsa ešte dať vidírovať naše pasy, čo nám konzuláty: grécky, turecký a anglický veľmi vďačne urobili za 4 zlaté 40 grajciarov. Keď toľko platil každý cestovateľ, boli to pekné diurná[44]za podpis a uderenie pečate.

A tak vystrojení všetkým potrebným, pri veľkom účastenstve obyvateľstva, v peknom, jasnom a tichom dni, prejdúc mólom cez druhú loď, usalašili sme sa na lodi Bombay a pustili sme sa na neisté, klamlivé, lačné more.

Kým sa pohneme z brehu, chcem vás, bratia, lepšie oboznámiť s naším novým bydliskom, ktorému sme sa zverili na dvadsaťštyri dní.[45]

Naša loď volá sa Bombay, patrí rakúskej spoločnosti Lloyd, ktorá má sedemdesiatpäť parných lodí a dostáva od štátu každoročne 3,000.000 zlatých podpory, zaviazaná súc konať poštovú službu a v čas potreby aj vojensky vystrojiť svoje lode.

Bombay je kolesový parník o sile 400 koní, 265 stôp dlhý, 36 stôp široký, 18 stôp hlboký; pod vodou ťahá 11 — 13 stôp. Má tri sťažne, dva komíny, dvanásť palných pecí a znamenitý anglický stroj. Zvonku, ako všetky lode Lloydu, je tento parník čierny, koleseň biela, kolesá červené. Druhé miesto (plac) bolo na tento čas tiež prvým. Mužstvo a obsluha lode je: traja kapitáni, prvý má 200 zlatých mesačného platu; traja mašinisti, prvý Angličan, podľa kontraktu 250 zlatých mesačný plat v zlate; traja kormidelníci po 36 zlatých; potom sú paliči po 24 zlatých, mastiari stroja a mornári (brodári) po 16 zlatých mesačného platu — krem toho chova a nápoj nadostač, a veľmi znamenité. Krem týchto bol ešte lodný lekár, dvanásť hostinských, dvaja kuchári, jeden kuchta a jedna komorná.

Priestor: pohodlný salón so šestnástimi kabínami, a v zadnej čiastke so šestnástimi, tri a tri jedna nad druhou utvorenými posteľami; dve menšie kabíny pre ženské a na nižnej palube, to jest na prednej čiastke, menší salón s viac posteľami. Krem toho kajuty pre oficierov, strojníkov, mornárov atď. a dakoľko zásobníc.[46] Delá boli dve šesť-funtové na lodi. Salón väčší i menší a tak i ženské kabíny mali stoly; vo veľkom salóne mohli naraz šesťdesiati štyria obedovať.

Pozoruhodná bola kuchyňa, bľachová, siahu široká, siahu 2 stopy dlhá, samé ohnisko sporivé, takrečený špárherd, tak mal stoloviny a všelijaké priečinky ako písací stolík (sekretár). Pálilo sa kamenným uhlím. V tomto malom priestore dvaja kuchári — jeden Nemec, druhý Chorvát, (títo zvlášť v kuchárskom umení vynikajú) a kuchta, štyri razy cez deň pre 170 obyvateľov lode, a to veľmi chutne a dostatočne až nazbyt, variť stačili. Pre gazdinky veľmi zaujímavá vec.

Koniec ukážky