Date: 2014-03-26T23:00:00+00:00
Description: Henrik svensen – Na vrcholoch
Publisher: Premedia
Rights: Copyrighted

Henrik svensen

Na vrcholoch

Príbeh hôr a ľudí,
ktorých fascinujú výšky

Elektronická kniha

Z nórskeho originálu Henrik Svensen: Bergtatt, Fjellenes historie og fascinasjonen for det opphøyde, H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo, 2011, preložil Miroslav Zumrík

Redakcia Zuzana Demjánová, odborná redakcia Peter Joniak

This translation has been published with the financial support of NORLA

Vydala Premedia Group, s. r. o., Bratislava 2012

Grafická úprava textu: Izabela Koska

Prvé vydanie

Copyright © Henrik Svensen, 2011

Preklad © Miroslav Zumrík, 2012

ISBN 978-80-89594-42-9

Bergta (sloveso), bergtar – bergtok – bergtatt

Pôvodný názov knihy (Bergtatt) a pôvodný nórsky výraz pre fascináciu odkazuje na ľudovú vieru v magickú moc hôr, hlbokých lesov a tajomných bytostí, ktoré môžu človeka v prenesenom aj doslovnom zmysle zajať. Druhým, preneseným významom slovesa je: očariť, učarovať.

Zubaté hory v mystickom bielom háve

Vrcholy zrodené z modrej oblohy

Sily čo ich zdvihli more čo ich stvárnilo

Zmizli bez stopy.

Nevieme opísať zmiznutie síl

Nevieme si ich vysvetliť

A tak hľadáme no naše odpovede nestačia.

John Ruskin^1

Mojim rodičom, Annbjørg a Janovi

PROLÓG

Ako používať túto knihu

Kým naše dobrodružstvo v horách začne, považoval som za potrebné vysvetliť, ako táto kniha vznikla, o čom vlastne je, a ako z nej čitateľ získa najviac. Všetky informácie, ktoré sa týkajú hôr, ich histórie a vzniku, pochádzajú z vedeckých článkov v zásade prístupných pre všetkých. Takmer nič som si nevymýšľal. Na viacerých miestach citujem myšlienky známych nórskych vedcov. Všetci, s ktorými som sa rozprával, vedeli, že píšem knihu a že všetko, čo povedia, sa v nej môže objaviť. Občas povedali aj to, čo možno nemali (po tom, čo som z nich páčil osobné alebo kritické vyjadrenia), počítali však zrejme s tým, že knihu nikdy nedokončím a že to teda nikoho nepoškodí. Osoby vystupujú v knihe pod vlastnými menami. Vždy som uviedol, s kým a kedy sa zhováram, kde ten niekto pracuje a na čo je odborník. Všetci mali možnosť prečítať si rukopis pred vydaním kvôli prípadným škandálnym výrokom a chybám v citovaní, väčšina však túto ponuku nevyužila.

Vlastné zážitky, vrátane prepisov rozhovorov a dojmov z hôr a najrôznejších situácií, som voľne zachytil po pamäti, a preto, ako čitateľ iste pochopí, nemôžu vždy zodpovedať skutočnosti. Vadí to? Keďže aj zlá reklama je reklama, v hĺbke duše verím, že kniha vyvolá diskusie, vydajú ju v rekordnom náklade, preložia do mnohých jazykov,[*] bude sa o nej intenzívne a nadšene diskutovať a že aspoň v Nórsku bude takou prirodzenou výbavou tradičných veľkonočných výletov do hôr, ako čokoláda Kvikklunsj či pomaranče.

Pripúšťam, že to istý čas s dokončením knihy vyzeralo zle, presnejšie povedané, že chýbal krôčik a bol by som odložil vydanie knihy na neurčito. Som však vytrvalý a tvrdohlavý. A v čom spočíval problém? 1. Má vôbec moja kniha niečo ako červenú niť? Text skáče od pohoria k pohoriu, od horolezectva ku geológii a späť k horolezectvu. 2. Má naozaj zmysel, aby sa čitateľ dozvedel tak veľa o geológii? 3. Nikto zrejme nebude vedieť, čo mám na mysli, ak vyhlásim, že je nejaké pohorie „mladučké – má iba 20 miliónov rokov.“ Čomu sa to vlastne tí geológovia venujú? Ich chápanie času je predsa úplne… no... Musel som preto prepísať celý rukopis. Múdry po bitke som sa dovtípil, že som mal s prepisovaním začať oveľa skôr, nie až po troch rokoch. Prečo som si to neuvedomil? To vlastne tuším. Tri spomenuté veľké problémy boli pri písaní knihy zároveň užitočné. Vyjadrujú obsah knihy:

Červená niť. Viem, že môj projekt je ambiciózny. Nie je ľahké rozprávať o histórii horolezectva, imperializme a horách, o filozofii, dejinách umenia, náboženstva, vede o horách, rozdieloch medzi západným a východným prístupom k horám, o vlastných zážitkoch, Amundsenovej expedícii na Južný pól roku 1911, najnovšom interdisciplinárnom výskume hôr... Nie je ľahké prísť s novými tvrdeniami, geologickými objavmi, zachytiť mnoho rozhovorov s vedcami a popísať vývoj všetkých veľkých pohorí za posledných 450 miliónov rokov. To všetko na necelých tristo stranách, čo znamená, že na jednu stranu priemerne pripadá 1,5 milióna rokov. Knihou by sa mala pritom vinúť neprehliadnuteľná červená niť, hoci sa z textu nemá stať učebnica. Mojím cieľom bolo objasniť fenomén hôr z čo najviac zorných uhlov a napísať knihu o dejinách myšlienok a dejinách prírody. Inými slovami: chcel som prekonať priepasť medzi dvoma relatívne rozličnými pohľadmi na svet: humanitným a prírodovedným. Občas som si kládol otázku, načo som sa do knihy vôbec púšťal. Bolo by ľahšie napísať knihu s uchopiteľnejšou a lepšie definovanou témou, napríklad „Dejiny drammenského granitu“, „Vrch Galdhøpiggen a ja“, „Rozhovory s kameňmi“, „Žula a rula sú zlato“ a podobne.

Geológia. Hory sú významným predmetom výskumu geológie. Okrem geológov však nikto presne nevie, čím sa geológia zaoberá. Toto bol pre mňa naozaj problém. Pochopiteľne, je úplne v poriadku, ak väčšina ľudí netuší a) o zložení biotitu v rule (mimochodom, nebudem sa pokúšať, aby čitateľ pochopil dôsledky tejto témy), alebo b) o deformácii minerálov na sub-sub-milimetrovej úrovni v zlomoch. To naozaj vie len málo ľudí. Je zvláštne, že sa odpovede na zásadné otázky o našej zemeguli ukrývajú na periférii toho, čo ľudí väčšinou zaujíma, či už ide o pôvod života, vek Zeme a jej históriu, pôvod kameňov alebo otázku, prečo naša planéta vyzerá práve takto. Rozhodol som sa vysvetliť základné pojmy zrozumiteľne a jednoduchým jazykom. Chcel som sa vyhnúť opisom geologických detailov, ktoré vlastne zaujímajú iba geológov. Aby som ukázal, že sa touto zásadou aj riadim: rula je niečo ako žula, biotit trochu pripomína sľudu a deformácia minerálov na zlomoch – to je vlastne rozbíjanie kameňov. Zlom je tenká plocha (v rádoch centimetrov až metrov) s častými zemetraseniami a posuvmi. Kvôli zrozumiteľnosti teraz predstavím malý zoznam veľkým tém, ktoré v mojom rozprávaní o horách považujem za ústredné:

1. Vývoj vedy o horách

2. Hory, idey a chápanie prírody

3. Komplexnosť prírody a sveta okolo nás

4. Čo sa o horách nevie, no malo by sa?

5. Čo prebieha hlboko pod horami?

6. Čo vieme o horách v minulosti? (Existovali aj vtedy?)

7. Ako hory rastú a zanikajú?

Chápanie času. Veľmi zložitá, no zároveň jednoduchá otázka. Hory sa obyčajne vyvíjajú tak pomaly, že si to nevšímame. Nové merania ukazujú, že hory vedú tajný život plný dynamiky a rýchlych zmien, o ktorých nevieme. Aj keď hory podrastú o 50 milimetrov za rok (priemerne), čo je extrémna hodnota, z nášho hľadiska to bude stále vyzerať, že vôbec nerastú. Zdá sa nám, že hory stoja nehybne. Tak je to s mnohými vecami v prírode. Vieme, že naše telo rok po roku starne, naša tvár v zrkadle však vyzerá ráno čo ráno tá istá. Geologické chápanie času možno ilustrovať takto: Narysujme na papier dvadsaťcentimetrovú čiaru, pričom jeden centimeter by zodpovedal miliónu rokov. Toto je hádam dobrý spôsob, ako znázorniť geologický čas . Horská reťaz mohla z roviny vyrásť v priebehu prvých piatich až desiatich centimetrov. To je veľmi rýchlo. Hory sa môžu po veľkých zemetraseniach v priebehu sekúnd zdvihnúť v nárazoch až o niekoľko metrov. Ľudský život (povedzme 80 rokov) na čiare predstavuje 0,00008 milimetra, ľudia aj hory teda rastú extrémne rýchlo. Relatívne. Keďže veľká mierka predstavuje 20 miliónov rokov, medzi celkovým životným cyklom hôr a ľudskou perspektívou vzniká výrazná trhlina – napriek tomu, že hory zanikajú pred našimi očami (pôsobením potokov, riek, lavín). Toto vysvetľuje zvláštny vzťah geológov k času. Rozhovor s istým geológom, horolezcom a cestopiscom Edom Douglasom tento fenomén vystihuje ešte lepšie. Douglas, ktorý bol geológ a člen horolezeckej expedície na známy himalájsky štít Ama Dablam, sa bál zemetrasenia, ktoré by mohlo spôsobiť veľký zosuv alebo kolaps celej steny:

Geológ: – Ama Dablam sa zrúti.

Douglas: – Kedy?

Geológ: – Niekedy počas najbližších štyroch miliónov rokov.

Douglas: – Tak to aby som sa poponáhľal.2

Poponáhľajme sa aj my.

Kniha má dve časti. Prvá predstavuje historický, druhá vedecký pohľad na hory. Myslím si, že druhý pohľad je dôležitejší a zaujímavejší. Rámec knihy je teda známy, a tak sa čitateľ môže ponoriť do fascinujúceho sveta hôr.

FASCINÁCIA

Ako mi učarovali hory
a len tak som vyliezol na najbližší kopec

Hory ma začali fascinovať, keď som mal asi desať rokov. Naša rodina si cez leto a na jeseň prenajímala starý zrub na vrchu Golsfjellet. Počas dlhej cesty autom zvlneným krajom Østfold, cez Oslo a ďalej na sever do Hallingdalenu som si predstavoval, ako na mňa čakajú hory a minerály. Na kolenách som mal jednu z mojich prvých kníh, Farebné kamene, aby som mohol identifikovať všetky fantastické minerály a vzácne horniny, ktoré určite nájdem. Sollighøgda bola prvým signálom, že sa blížime k horám. Cez okno auta som pozoroval vrch Norefjell, ktorého sčasti zasnežený vrchol mi žiaril v ústrety. Hory boli ako neotvorené truhlice s pokladom. Boli iné než sivá žula, ktorú som doma vídal každý deň. Keď sa jazero Krøderen vystriedala rieka Hallingdalselven, dolina sa zúžila a hory sa zdali vyššie. Očarene som zízal. Nepamätám si, o čom sme sa v aute rozprávali, zrejme som však žobronil, aby mi otec zastavoval častejšie, aby som na odhalených zárezoch cesty mohol hľadať minerály. Samozrejme, nezastavil mi.

Zišli sme z hlavnej cesty a pokračovali nahor riedkym borovicovým lesom s roztrúsenými bludnými balvanmi pokrytými machom a lišajníkmi.

Všetko pri zrube mi pripadalo magické. Tmavé rúbené steny, sladký pach petrolejok, matné svetlo a veľká lúka za zrubom. Vtedy na Golsfjellete, už takmer nad hornou hranicou lesa, som mal pocit, že kamene a hory sú to najzaujímavejšie, čo môže existovať.

S rodičmi sme občas vyrážali na najvyšší vrchol v okolí. Pre malé nohy to bola poriadna diaľka po zarastených vozových cestách, okolo starých salašov a jednoduchých chát na kopci. Nevládal som, chcel som sa vrátiť, no nepustili ma. Z cesty sa stal chodník a krajina v pozadí sa pomaly dvíhala. To nám zlepšilo náladu a niekto spomenul keksy a termosku. Ešte za pochodu som sa otáčal za vrcholmi, ktoré sa objavili na západe. Z kamenného mužíka bol úžasný výhľad. Hory, nedostupné monumenty, sa dvíhali nad krajinu, ktorá akoby nedbala na ľudské úsilie. Ani na moje. Pretože vrchy, ktoré som videl, boli úplne nedosiahnuteľné. Vždy sme zastali iba tu, približne vo výške tisíc metrov. Mojich rodičov zrejme horolezectvo nezaujímalo. Ja som mal desať rokov a dvoch menších súrodencov. Nemôžem rodičom nič vyčítať, zážitok z vrcholov a náhornej plošiny bol tak či tak silný. Celú cestu späť na salaš som navyše mohol hľadať kremene a exotické minerály. Našiel som aj kamene, ktoré sa podobali na tie z knihy Farebné kamene. Prečo táto krajina vyzerala práve takto a prečo vôbec naokolo čneli hory – o tom som nevedel nič. Určite to nejako súviselo s dobou ľadovou, pomyslel som si, táto téma však aj tak bola neuchopiteľná ako odzbrojujúce hviezdne nebo počas našich jesenných výletov. Čím dlhšie som hory uprene pozoroval, tým viac som zabúdal na zásadnú otázku: prečo všetko vyzerá tak, a nie inak?

O desať rokov neskôr, vtedy už na vlastnú päsť, som sa do hôr vrátil. Raz na jeseň som cez víkend zašiel na náš salaš, aby som si oddýchol. Vyrážal som na dlhé túry. Hneď zrána – alebo to bolo popoludní? – som vystúpil k starému známemu, kamennému mužíkovi. To, čo bolo upravené, medzičasom zarástlo, párkrát som zablúdil a pribudlo tiež zopár chát. Hory z diaľky vyzerali rovnako ako predtým. Stále som túžil po štítoch. Na žiaden naozajstný som však zatiaľ nevystúpil. Ani tu, ani nikde inde v Nórsku. Neprešiel som autom cestu Trollstigen ani som nikdy nekráčal po ľadovci. Zdalo sa mi, že to jednoducho nemám v sebe. Necítil som sa ako horal. Ostalo však vo mne niečo z chlapca, ktorý hľadá minerály. Chcel som sa stať geológom. Žula a tak, veď viete.

Keď sa priblížila moja štyridsiatka, ocitol som sa v rovnakej situácii ako moji rodičia. Bol som rád vonku, mal som rád hory, extrémnej topografii som sa však vyhýbal. Aj keď som precestoval rozličné horské oblasti a práca geológa a hľadanie hornín ma priviedli do mnohých krajín, nikdy som neliezol na vrcholy. Geologické výpravy navyše netrvali dlho. V roku 2006 som dokončil knihu o prírodných katastrofách, ktorá mi niekoľko rokov zaberala všetok voľný čas. V návale šťastia, že je kniha na svete, som sa už po niekoľkých týždňoch chytil do pasce. Posadla ma iracionálna predstava, že napíšem ďalšiu knihu. O tom, prečo na Zemi hory vôbec existujú, a aký mali hory a príroda pre človeka význam v dejinách a dnes. Cez deň som bol geológom na univerzite v Osle, večer som sa menil na spisovateľa. Netušil som, že kniha o horách vo mne vzkriesi fascináciu, o ktorej som si myslel, že dávno vyhasla. Netušil som tiež, že ma môj záujem o hory privedie na novú stopu. Možno za tým bola podvedomá spomienka na výhľad z Golsfjelletu, možno mi chýbalo niečo iné. Rozhodol som sa stať horalom. Vždy ma fascinovali ľudia, ktorí víkend čo víkend vyrážali na lezecké alebo turistické túry v Jotunheimene či Rondane. Spať v stanoch, pohybovať sa v prírode, liezť na vrcholy, na vlastnom tele cítiť rozmary počasia a krajiny, splynúť s čímsi väčším, žiť tak, aby to človek cítil až v končekoch prstov. Dokážem sa vzdať sobotných kaviarní, novín a všetkého príjemného, a vyraziť do hôr? S deťmi, s partnerkami? Veľmi som tomu neveril. Zaťažko mi predsa padli už jednoduché stanovačky v lesoch Nordmarky nad Oslom (bicyklom sa tam dá dostať za trištvrte hodiny). A tak zatiaľ plány ostávali plánmi. Nová kniha, to by mohol byť nový začiatok. Áno. Stanem sa horalom.

Napriek tomu, že som sa v dejinách vedy a geológii vyznal, chcel som vyraziť do hôr celého sveta a jednoducho nasávať tie najfantastickejšie terény. Chcel som pochopiť, vedieť, ako hory vznikli, aké sú staré, akú úlohu majú vo vývoji Zeme. Lákali ma vrcholy Ánd, výlety bicyklom do Provensálskych Álp aj najvyššie hory sveta – Himaláje. Toľko možností! Toľko zážitkov, ktoré na mňa čakajú! Lomcovala mnou divoká radosť. Horalom som sa vlastne stal skôr, než som vôbec začal. Takže: čo je hora?

Väčšina ľudí horu už niekedy videla, prípadne vedia, čo si pod tým slovom majú predstaviť. Kamene, výška, geometrické tvary, neprístupnosť. Definovať horu je ťažší oriešok. Uvediem niekoľko najbežných definícií. Hora je: 1. Všetko, čo leží nad hranicou lesa. Na tejto definícii je problematické, že hranica lesa sa mení podľa zemepisnej šírky a podnebia. 2. Všetky vyvýšeniny nad relatívne plochým terénom. 3. Všetky topografické útvary s istou minimálnou výškou, obyčajne 600 až 700 metrov. Posledná definícia sa používa často, hlavne tam, kde sa hory dvíhajú z oblastí s malou nadmorskou výškou. Význam slova „hora“ sa v nórčine približne kryje so všetkými uvedenými definíciami, hoci tento výraz ľudia nepoužívajú vždy presne. Napriek tomu používajú termíny ako štít, vrchol, pahorok, veľhory, hole. Špecifikom Nórska sú náhorné plošiny. Hoci majú pomerne malú nadmorskú výšku a samy osebe horami nie sú, predstavujú ich súčasť. Nevýrazný reliéf tisíc metrov nad morom láka celé zástupy Nórov.

Vrhol som sa na všetko, čo nejako súviselo s dejinami vedy a horami. Nezáživná téma, poviete si. V knihách však možno nájsť odpoveď na otázku, prečo sú hory tou najfascinujúcejšou formou krajiny na Zemi – a prečo vôbec existujú. Ak sa človek zaoberá dejinami vedy, všimne si, že spomenuté otázky odjakživa významne prispievali k rozvoju poznania o prírode. S máloktorou vednou oblasťou sa spája viac ťažkostí a viac zavrhnutých teórií než práve s teóriou vzniku hôr. Prečo nie je naša Zem plochá, prečo má výrazný reliéf? Deštruktívne sily erózie predsa pôsobia tak rýchlo, že si ich účinok dokážeme všimnúť aj my, smrteľní ľudia. Rieka podmýva horu, až sa zrúti. Gigantické masy skál porazia zemskú príťažlivosť a vystúpajú do výšky niekoľkých kilometrov. Prečo? Po štvorročnom výskume počas písania tejto knihy môžem konštatovať, že s najkrajšou teóriu o vzniku hôr prišiel taliansky mních Ristoro d’Arezzo v roku 1282. V knihe Štruktúra sveta (Composizione del Mondo) tvrdí, že hory z hlbín zemskej kôry vytiahla príťažlivosť hviezd, tak ako magnet priťahuje železné piliny. Najvyššie hory sú dielom najväčších hviezd, nižšie hory menších hviezd. Všetky pozemské materiály, horniny a minerály sú výsledkom vplyvu hviezd a planét. Topografia zemského povrchu je podľa tejto nádhernej teórie dokonalým odtlačkom hviezdnej oblohy. Štíty a doliny majú svoje nebeské ekvivalenty. Ristoro d’Arezzo uvádza aj množstvo konkurenčných teórií, prečo hory existujú, a tak si môžeme vytvoriť predstavu o priam záplave teórií, ktoré existovali už v 13. storočí. Podľa niektorých sú voda a rieky schopné hĺbiť do vrchov diery, podľa iných dokážu vlny vytvoriť malé hory na strete mora s pevninou. Podľa ďalších dokáže stvoriť hory aj záplava, ako sme toho svedkami na viacerých miestach. Hory tiež môžu vzniknúť kvôli zemetraseniu. Taliansky mních však trval na vlastnej hypotéze – hory existujú vďaka hviezdam.

Čitateľ sa určite dovtípil, že d’Arezzove myšlienky čoskoro putovali na pohrebisko zavrhnutých teórií. Svetlo sveta odvtedy uzrelo nespočetne veľa ideí, hypotéz. Ľudia zaznamenávali pozorovania, náš obraz sveta sa viackrát zásadne menil. No hoci ostatné vedné odbory dosiahli „plnoletosť“ ešte pred začiatkom prvej svetovej vojny, v geológii stále chýbala jednoznačná odpoveď na otázku, ako vysvetliť už tie najzákladnejšie vlastnosti, stavbu a vznik Zeme. Hory pritom nájdeme na všetkých kontinentoch. Nikto však nevedel uspokojivo vysvetliť, ako vznikli.3 A tak historik Frank Dawson Adams musel v roku 1938 konštatovať, že vznik pohorí je stále záhadou a že poznatky geológov o horách sú nedostatočné.4 V tom čase vedci bežne verili, že Zem pripomína scvrkávajúce sa jablko a hory vrásky jablčnej šupky. Adams nemohol tušiť, že prejde vyše tridsať rokov, kým sa všeobecne prijme nová teória vzniku hôr. Scvrkávajúce sa jablká sa nakoniec definitívne zamietli. V sedemdesiatych rokoch sa na scéne objavuje teória, podľa ktorej do seba narážajú takzvané kontinentálne platne. Pripomínajú pritom buldozér, ktorý pred sebou tlačí kopu zeminy.

Prvá časť knihy rozpráva o tom, ako sa pohľad ľudí na hory postupne menil. Hory odjakživa vzbudzovali údiv, strach, a fascinovali – vždy v závislosti od dobových trendov. Spôsob, akým ľudia vnímali hory, sa asi najvýraznejšie zmenil v Európe 18. storočia. Podľa Thomasa Burneta, teológa a prírodovedca zo 17. storočia, boli hory pripomienkou ľudskej hriešnosti. Už o sto rokov ich však povýšili na ten najfantastickejší výtvor Stvoriteľa. Do hôr prúdili vedci, básnici aj umelci hľadajúci inšpiráciu. Lesliemu Stephenovi, veľkému horolezcovi a filozofovi 19. storočia, Alpy učarovali natoľko, že ich považoval za svoju neoddeliteľnú súčasť. Túžba po dokonalosti, vyšších métach, či už politických, fyzických, náboženských alebo filozofických, sa zvykne vyjadrovať práve vertikálou – vo väčšine jazykov predstavujú výrazy vysoký a nízky ešte aj dnes krajné body na osi hodnôt. Hory sú pritom takisto zdrojom úžitku. Intenzívna debata o pôvode hôr prebiehala v Európe počas 17. až 18. storočia. Debatovalo sa napríklad o tom, akú úlohu zohráva v súvislosti s horami Boh. Sú vrchy čímsi pozitívnym? A ak áno, v čom je ich úžitková hodnota? Anglický prírodovedec John Ray tvrdil, že hory sú, samozrejme, užitočné. Dokonca z viacerých hľadísk. Boh s nimi musel mať nejaký plán. Ray v roku 1693 sformuloval niekoľko najvýznamnejších bodov:

- horské svahy sú vhodným miestom na stavbu domov

- hory majú rozmanité klimatické zóny s rozličnými živočíchmi a rastlinami

- hory sú bohaté na rudy a minerály
- hory sú domovom rastlín aj živočíchov
- v horách pramenia rieky

- hory fungujú ako prirodzené hranice oddeľujúce národy.5

Švajčiarsky geológ Élie Bertrand neskôr v eseji Esej o užitočnosti hôr (Essay sur les usages des montagnes, 1754) vymenúva ďalšie argumenty, prečo sú hory užitočné:

- Hory sú krásne. Iba povrchní ľudia si neuvedomujú krásu horskej krajiny.

- Hory sú kostrou Zeme. Vďaka nim sa Zem nerozpadne.

- Hory zväčšujú zemský povrch.

- Fungujú ako prirodzené hranice oddeľujúce národy.

- V horách vzniká vietor a sú zdrojom vody.

- V horách je množstvo dier, v ktorých sa môžu ukryť prenasledovaní kresťania.

Mne sa v súvislosti s horami vybaví napríklad:

- ľadovce a zásobníky pitnej vody

- nebezpečenstvá a prírodné katastrofy: padajúce kamene, pretrhnuté hrádze a nemilosrdné lavíny

- turistika a rekreácia

- horská chata, ktorú by som rád mal, pretože:

- v horách je málo ľudí a dá sa tam ľahko ukryť.

Naozaj, hory skrývajú veľké veci.

Zmyslom môjho projektu bolo raz a navždy pochopiť, ako hory vznikajú a ako sa vyvíjajú. Tým nemám na mysli všeobecné vysvetlenie, aké ponúka napríklad teória pohybu kontinentálnych platní. Také vysvetlenie je pre mňa príliš povrchné. Chcel som pochopiť skutočné dejiny hôr, to, ako sa vrchy rodia, vyvíjajú a umierajú. Chcel som vedieť, čo vedia horskí geológovia – prečo sú Himaláje najvyšším horstvom sveta, prečo vrchy v Nórsku nezanikli pred miliónmi rokov (a možno zanikli?)… Najviac ma zaujímalo to, čomu nerozumieme a čo nedokážeme vysvetliť. Prírodná veda, to je často súbor faktov, záverov. To sa mi nepáčilo. Takto skutočný výskum neprebieha. Takto to nie je.

Tak ako to je?

Druhá časť knihy sa preto zameriava na výskum hôr. Aké (veľké) otázky vzbudzujú Himaláje? Prečo existujú hory v Nórsku? Ako sa hory vyvíjajú? Ako súvisia hory s podnebím? To sú naozaj veľké otázky. Začnime preto radšej s čímsi jednoduchším. Vypol som počítač, vyšiel som z izby, obul som si vibramky a vyrazil na najbližší kopec. Kam? Hneď za Oslo.

Vrchol zaliaty ostrým jesenným svetlom ma vábil a núkal sa mi ako najkrajšia bohyňa. Kráčal som miestami chodníkom, miestami vlastnou cestou, po skalách a krajom malých údolí. Na vrchole som si všimol závoj mrakov, ktoré zakrývali horizont na západe. Oblaky stierali hranicu medzi nebom a zemou a slnko, ktoré do oblakov klesalo, strácalo nadvládu. Vrchol bol neďaleko. Bola to tri alebo štyri metre vysoká skala z červeného vyhladeného granitu, ktorý trčal z vrcholového plató. Z najvyššieho bodu, na ktorý som poľahky vystúpil, sa predo mnou rozprestrela okolitá krajina: fjordy, horské chrbty, ľudské obydlia a lesy. Lode vo fjordoch vyzerali ako nepohyblivé bodky pod nohami obrov. V kombinácii s tichom a jesenným svetlom to bol takmer až posvätný zážitok. Sadol som si na skalu. Červeným granitom sa tiahli hrdzavé žilky. Tento nerast môže pôsobiť nenápadne, granit a jeho blízky vyblednutý príbuzný syenit sú však mimoriadne významné horniny. Už v polovici 18. storočia objavili prírodovedci súvislosť medzi tvarom hôr a horninami, ktoré ich tvoria. Takmer vo všetkých vnútorných častiach pohorí nájdeme vyvreté horniny, ktoré sú pevné. Preto je morfológia takýchto pohorí taká úžasná a vrcholy také vysoké: pyšný štít Stetind, masív Mont Blancu, kolmé veže Trango, obrovské K2, rozľahlá Sierra Nevada. Príkladov je mnoho. Tieto štíty a horské oblasti sa skladajú z granitov a syenitov nahromadených pred miliónmi rokov vo veľkých magmatických krboch hlboko pod zemským povrchom. Erózia a zvetrávanie z nich za milióny rokov vytvarovali žľaby a veže, horské chrbty a priepasti. Vďaka pevnosti granitu sa zachovali dodnes.

Chvíľu som sa prechádzal po vrchole a potom som si všimol vrcholovú skrinku Spolku nórskych turistov. Veľký záznamník v otrhaných tmavých doskách slúžil ako vrcholová kniha. Poobzeral som sa a knihu som si strčil pod pazuchu. Znovu som vyšiel na najvyšší bod. Podľa knihy vystúpilo na vrchol len ten októbrový pondelok desať ľudí. Včera ich bolo štyridsaťpäť. Medzi nimi žena zo severného Nórska, ktorú na jej prvý výstup na tento vrchol sprevádzal niekto, kto tu bol po dvadsiaty raz. Včera, už po zotmení, vrchol navštívil istý Terje. Bol to jeho deväťdesiaty štvrtý raz. Netuším, čo tu potme robil. A dnes ráno tu bol znova. Nejaký Talian do knihy vyznal lásku nielen dvom ženám (neprezradím ich mená), ale aj „tým vrchom“. Iní po sebe zanechali krátke poznámky, drobnosti o túrach a zážitkoch na vrchole: nádherné, úžasný výhľad, tma, príjemné počasie, zima, dobré počasie, dážď, Mesiac pekne svieti, naša prvá spoločná túra. Väčšina turistov sú Nóri, no nájdu sa aj Islanďania, Poliaci, Taliani, Dáni, Nemci, Američania. Zapísal som sa aj ja. Zišiel som k schránke a knihu som do nej vložil. Boli takmer tri hodiny popoludní, svetlo bolo teraz takmer oranžové, a tak som si povedal, že je čas na zostup. Posledný raz som pohľadom preletel fjord. Ako si len tie dojmy uchovám?

Keď som na vrchol vystúpil znova, krajinu aj granit už vtedy pokrýval tenký snehový poprašok. V priebehu desiatich minút sa dvihol vietor z juhovýchodu. Bola takmer jedna popoludní. Vrcholová kniha bola preč, určite ju odniesli ľudia zo Spolku, aby zbilancovali návštevnosť počas letnej sezóny. Spod hebkého snehu vytŕčali iba obrysy granitových skalísk. Zima je obdobím foriem a obrysov, na rozdiel od októbra, keď pozornosť pútajú horniny, zrnká minerálov a ich farby. Vrch pôsobí úplne inak, keď tieto štruktúry a textúry zakrýva sneh alebo námraza. Granitové svahy a platne, zvlášť tie, ktoré sú obrátené na juh, sú stále odkryté. Granit teraz pôsobí ako bez života. Akoby aj nie, keď reprezentuje dávnu minulosť Zeme. Takmer tristo miliónov rokov sa nepohol zo svojho miesta v zemskej kôre. A potom začal tvarovať súčasný tvar hory. Posledné dva milióny rokov už granitové hory vyzerali tak, ako ich poznáme dnes. (Sľubujem, že táto kniha nebude iba o granitoch. Hneď skončím.) Keď ľad po poslednej dobe ľadovej ustúpil, na granite nič nerástlo ani nežilo, a navyše bol v tesnej blízkosti mora. Postupne ho úplne vyhladilo počasie, machy, korene, baktérie, vlny, riasy, a vychodili všetci, ktorí sa chceli dostať na vrchol.

Zo stromov naokolo padal sneh. Tie na stráni ohýbal vietor. Kŕčovito, v prudkých poryvoch. Obloha sa menila, nízke riedke mraky donedávna prežiarené žltou a oranžovou hustli a tmavli.

Stromy naokolo prevyšovali vrchol asi o štyri alebo päť metrov. Stopy v snehu prezrádzali, že tu aj dnes boli turisti. Od miesta, kde predtým bola schránka s vrcholovou knihou, viedla vyšliapaná stopa k najvyššiemu bodu. Začal som byť netrpezlivý a napadlo mi, že zostúpim inou cestou, na juh. Teraz bolo ťažké odtrhnúť oči od výhľadu. Chcel som sa pozerať ešte chvíľku, pokúšal som sa uchopiť podstatu hory aj krajiny. Skaly, granitové bloky, skalné trhliny, zrázy, chodníky, modrooznačkované kmene stromov, jazero pod snehom a ľadom, tlmený hluk áut v diaľke, stopy psov, výhľad na bytovky, domy, priemyselné oblasti, stĺpy vedenia, obchody, školy. A potom dolu. Späť. Do nížiny. Do tlačenice.

I

DIVOČINA

Hory zhora a zvnútra

Všetko je niekedy prvýkrát. Tentokrát šlo o horskú túru s mojou priateľkou a vtedy dvanásťročným synom Augustom. V bielej Toyote Corolla sme vyrazili z Osla, pokračovali sme cez Valdres, Tyinkrysset a nakoniec Eidsbugarden na úpätí národného parku Jotunheimen, jedného z klasických turistických cieľov v južnej časti Nórska. Tradícia turizmu tu siaha až do čias, keď bol Spolok nórskych turistov ešte len v plienkach. Prvú turistickú chatu tu postavil horal Aasmund Olavson Vinje v roku 1868. Bol to dobrý pocit, vyrážať na túru z takého známeho miesta, aj keď sme neboli vybavení do extrémnych podmienok a moja priateľka bola navyše vo vysokom štádiu tehotenstva. Chceli sme jednoducho stráviť zopár pekných dní vo vysokých horách, fotografovať, študovať kopce, chytať ryby a oddychovať. Ak by sa aj niečo stalo – niečo v súvislosti s jej veľkým bruchom – po pomoc by sme nemuseli ísť ďaleko.

Niekoľkosto metrov za parkoviskom sa objavil prvý problém. Malý August nevládal a sťažoval sa na ťažký ruksak. Svoj ruksak, v ktorom mal spací vak, karimatku a zopár ďalších vecí. Sľúbil mi predsa, že si svoje veci ponesie sám. Mojej priateľke úplne stačil ľahký turistický vak. Keď si pár minút oddýchol na kameni, ťahal som ho ďalej. Terén bol rovný. Dobrý chodník sa pozdĺž ligotavej rieky Bygdin vinul na juhovýchod. Po chvíli sa opäť ozvali sťažnosti. O dve zastávky a štyristo-päťsto metrov ďalej bol synov ruksak prázdny, teda, až na maličkú karimatku. Začali sme stúpať krajom potoka smerom k vysokohorskému jazeru. Dolina bola strmá a chodník krivoľaký. Vysoké hory ma lákali. Partnerke som sľúbil, že nepôjdeme na žiadne ťažké túry. Dohodli sme sa.

Ešte chvíľu sme šli krajom potoka, slnko nám svietilo od chrbta, a keď sme vystúpali na prah doliny, naskytol sa nám neskutočný pohľad. Tu hore stále vládla zima. Ako som mohol zabudnúť, že posledný júnový týždeň v horách ešte nie je leto? Našli sme fliačik bez snehu, aby sme si mohli postaviť stany. Z rybačky sa stala „rybačka“ – cestoviny s omáčkou zohrievané na variči. Počasie bolo fantastické, a tak sme oddychovali na mäkkých lišajníkoch. August vytiahol fotoaparát, aby zblízka zachytil prvé jarné kvietky, ja som sa kochal výhľadom a priateľka telefonovala s rodinou. Hory na západe pokrýval trblietavý sneh. To bol výhľad! To sú hory! Nekonečné čiernobiele hory, potom jazerá a v diaľke štrková cesta.

Po noci v stanoch sme sa rozhodli vrátiť. Niežeby som sa nevyspal alebo že by sa nám nepáčil výhľad – čo sme tu však mali robiť? Zbalili sme stany aj spacie vaky a vyšli sme na vrchol priamo nad táboriskom, aby sme sa rozlúčili s miestom. Na holom vrchole bolo zopár kamenných mužíkov. Úžasný výhľad! A ten špicatý vrchol tam vzadu – je to Falketind alebo Urdanosi? A možno tam zľava vykukujú štíty Hurrungane? Urobil som niekoľko fotiek, chvíľu sme sa guľovali a potom sme sa vydali späť strmým chodníkom pozdĺž potoka, krajom Bygdin a k turistickej chate, kde sme si kúpili vafle.

Zo schodov chaty náš vrchol nevyzeral veľmi majestátne. Zvrchu nám však všetko v doline pripadalo ako zrnká prachu. To je určite jeden z dôvodov, prečo lovci, ktorí sa tu pohybovali po poslednej dobe ľadovej, zakladali na vrcholoch obetné miesta. Vrcholy boli miesta plné významu – okrem toho, že odtiaľ vietor večne sfukoval sneh. Sám som raz videl zvyšky horských pohrebísk, možno dokonca obetných miest. Bolo to na jednom vrchole na sever od Hemsedalu. Rituály, ktoré sa tu vo vysokých horách odohrávali, mali určite náboženský charakter. Aký však mali pravekí ľudia k horám vzťah a prečo pre nich boli posvätné, nevedno. O vzťahu predkresťanských obyvateľov Nórska k horám sa toho vie málo. Podľa mystického a nepotvrdeného rozprávania, ktoré na západnom pobreží, takzvanom Vestlandet, zachytil koncom 19. storočia horolezec Cecil Slingsby, stvoril hory sám Satan, a dajú sa preto obývať len na tých kúskoch pôdy, ktoré pomedzi skaly roztrúsil Boh.6 Podľa iných vysvetlení ľudia hory nevnímali vždy len ako hrozné a nehostinné miesta, ale ich aj uctievali a považovali za sväté. V islandskej Ságe o Øyrbyggenes sa dočítame o posvätnom islandskom vrchu neďaleko Stykkisholmuru asi sto kilometrov na severozápad od Reykjavíku:

„Na tom výbežku stojí posvätný vrch. Nik sa naň nesmel pozrieť neumytý a nik tam nesmel zabiť nič živé, človeka ani zviera. Mohlo tam zomrieť len to, čo zomrelo samo od seba. Ten vrch (Torolf Mosterskjegg) volal Helgefjell a veril, že sa tam po smrti dostane, rovnako ako všetci jeho blízki.“7

Helgefjell je pomerne nízky pahorok, na rozdiel od druhého „Svätého vrchu“ na Islande, sopky na ostrove Heimaey. Torolf na úpätí vrchu postavil chrám zasvätený bohovi Tórovi. Dnes na mieste stojí kostol.

Biblia sa priam hemží príbehmi, ktoré nám ukazujú, aký vzťah mali ľudia tých čias k horám. V Starom zákone sa Mojžišovi zjaví anjel v horiacom tŕňovom kríku na hore Sinaj a prikáže mu, aby vyviedol svoj ľud z egyptského zajatia. Na ceste z Egypta sa Mojžišovi a ostatným Izraelitom na tej iste hore zjaví Boh. Ten navyše na horu zostúpi po sérii zemetrasení v oblaku ohňa a dymu, aby ľuďom uložil desať prikázaní. Iba Mojžiš smel vystúpiť na posvätný vrch. Tých, ktorí zákaz porušili, čakala smrť. Aj keď sa človek dotkol čo i len jej úpätia. V blízkosti hory sa tiež nesmeli pásť domáce zvieratá.8 Mojžiš na hore strávil štyridsať dní a štyridsať nocí, počas ktorých mu Boh zjavil, ako má Mojžišov ľud žiť a ako sa k Nemu majú modliť. Potom na úpätí hory postavili oltár, na ktorom Bohu obetovali zvieratá.

Keď sa Boh pohoršený hriechmi ľudí rozhodol zničiť všetko živé, povolal na Zem potopu, ktorá mala „pokryť vrchy“.9 Po siedmich mesiacoch vody opadli a Noe so svojou archou pristáli na hore Ararat – možno práve na tom spiacom vulkáne, ktorý dnes s rovnakým menom nájdeme v Turecku (má 5137 metrov). Po Veľkej potope už svet nikdy nebol ako predtým, a tak sa v Novom zákone zmenila aj funkcia hôr. Posvätné hory ako Ararat a Sinaj už neboli v centre pozornosti. Hory sa začali skôr spájať s utrpením Ježiša na Olivovej hore. Prorok Izaiáš mal videnie, ako Boh potrestá všetkých pohanov: „Každé údolie nech je zvýšené a každý vrch a breh nech sú znížené.“10 Vrcholy sa však naďalej považovali za posvätné miesta. To vytváralo priestor na rozličné výklady. Sú vrchy vznešené a dobré, alebo by sa skôr mali zrovnať so zemou?

V antickom Grécku sa hory považovali za posvätné sídla bohov. Chrámy nájdeme na vrcholoch Olympu (2919 metrov) aj Parnasu (2457 metrov). Na Olympe okrem boha hromu Dia sídlilo dvanásť najvýznamnejších bohov. Ich svet bol vysoko nad životmi ľudí v nížinách. V gréckej mytológii nenájdeme veľa opisov tohto vrchu, existoval skôr ako symbol. Až neskôr ho stotožnili s vrchom, ktorý poznáme ako Olymp.11 Verilo sa tiež, že severoafrické pohorie Atlas bolo miestom, kam Zeus vyhnal boha Atlasa. Jeho ruky a plecia predstavovali široké horské chrbáty, jeho hlava bola najvyšším vrcholom pohoria. Horské reťazce boli kostrou Zeme. Možno to tak bolo aj na území starovekého Nórska? Aspoň som v to dúfal, keďže spomenutá metafora mi pripadala zároveň racionálne odôvodniteľná aj poetická. Inou alternatívou bola predstava, akú mali o horách starovekí Rimania. V ich literatúre sa hory opisujú ako nehostinné, pusté a ľuďom vzdialené miesta. Len málo rímskych básnikov hory ospevovalo, slúžili skôr ako štylizované pozadie ód na počasie a vietor. Samota, ktorú ponúkali hory, básnikov nelákala.12 Jedným z dôvodov mohlo byť, že v náboženstve Rimanov sa na rozdiel od starovekých Grékov hory neuctievali ako posvätné. Okrem toho Rimania na vlastných telách pocítili, aké ťažké je prekročiť Alpy a ako žalostne sa človek do horských výšok nehodí. Rimania síce zdolali horské priesmyky, nemáme však dôvod veriť, že zdolávali aj vrcholy, prípadne, že sa z pohybu v horách tešili. Pre starovekých Rimanov boli hory prirodzenou prekážkou v dobyvačnom ťažení. Priesmyky teda spriechodnili len preto, aby bol prechod cez hory čo najkratší a najjednoduchší.13 Alpy tiež tvorili hranicu, ktorá ich chránila pred kmeňmi žijúcimi na severe, preto tiež pravdepodobne zohrávali významnú rolu pri konfliktoch a počas vojen.

V takom prípade je súvis medzi horami a kostrou Zeme oveľa inšpiratívnejší. Aj historik Plínius starší (23 – 79 n.l.) opísal hory ako kostru Zeme, pričom ho očividne inšpiroval grécky mýtus o Atlasovi. Horské reťazce držia pohromade Zem, ktorá sa tak napriek pôsobeniu riek a rozľahlého mora nerozpadne. Nebola preto náhoda, že hory existujú. V Plíniových očiach boli Alpy naozaj obrovské. Ich výšku odhadol na vyše 80 000 metrov.14 Týmito opismi hôr však Plínius sledoval aj politické ciele. Mramorových lomov bolo v Alpách toľko, až sa Plínius obával, že sa kvôli týmto zásahom zrúti Zem. Lomy pritom zásobovali priemysel s nepotrebnými luxusnými výrobkami. Má cenu ďalej ťažiť mramor, hoci nevieme, čo sa môže stať, ak odstránime kostru Zeme?15

Nórsky kráľ Olav Tryggvason (cca 963 – 1000) vystúpil na majestátny vrchol Hornelen v pohorí Bremanger (860 metrov). Pravdepodobne kvôli výhľadu. Snorri Sturluson v Okruhu sveta (Heimskringla) píše, ako Olav dokázal svoju silu nielen samotným výstupom, ale aj keď pri zostupe pomohol jednému zo svojich mužov:

Kráľ bol po všetkých stránkach ten najväčší športovec v Nórsku, silnejší a rýchlejší než všetci ostatní muži. Je o tom zapísaných veľa správ. Napríklad, ako raz vystúpil na Smalsarhorn (=Hornelen) a upevnil na vrchole svoj štít. Okrem toho pomohol jednému zo svojich mužov, ktorý uviazol tak, že nedokázal ísť ani hore, ani dolu. Kráľ k nemu vyliezol a priviedol ho za ruku späť z hory.16

Kým Olav Tryggvason dokazoval svoju odvahu na Hornelene, putoval v tom istom čase čínsky básnik Tia Tao (779 – 843) po čínskych horách a filozofoval o živote, náboženstve a – horách. Fascinácia horami nepozná žiadne geografické ani kultúrne hranice. Tao bol bývalý budhistický mních, ktorý sa do hôr vrátil ako básnik. Zažil vzostup dynastie Tang aj rozkvet zenbudhizmu. Vďaka jeho básňam sa môžeme dozvedieť o živote v horách aj kláštoroch v dávno minulých dobách. Tao opisuje horolezecké túry, výhľad na hory na severe, cesty miznúce v hmle, pokoj na vrcholoch a sen dostať sa čo najvyššie, aby človek mohol obdivovať dielo Stvoriteľa, ktoré leží pod ním.

Ten vrch sa nemení, žiaden iný vrch pre mňa neznamená to, čo Hallingskarvet. Môj vzťah k horám nie je uctievaním, ale skôr bezodným obdivom. Môj vrchol dokážem dlho obdivovať bez toho, aby som si všímal niečo konkrétne. Nasávam do seba celú perspektívu. Vinje predsa svojho času povedal, že si želá, aby sa jeho duch po smrti usadil na Falketinde. Keď nadíde môj čas, dúfam, že sa môj duch usadí v jednej z tých milých políc v skalnej stene.21

Metaforický prístup k horám a prírode, charakteristický pre Danteho rozprávanie, nájdeme aj v islamskej kozmológii. Mytologické pohorie Qaf tvoria smaragdy. Úlohou horstva je oddeľovať viditeľný a neviditeľný svet. Qaf je zemskou kostrou, ktorú stvoril Alah, aby sa Zem nerútila vesmírom bezcieľne a neisto.23 Je zaujímavé, že prorokovi Mohamedovi sprostredkoval toto videnie od Boha archanjel Gabriel v horskej jaskyni na hore Jabal-al-noor (Svetelná hora) neďaleko Mekky.

Mám takú teóriu. Človek sa mení na toho, s kým trávi čas. Nemyslím tým partnerské dvojice, ale kamarátov na túre. Rodinné výlety sú rodinné výlety. Tam je človek členom rodiny. Také výlety sú nepochybne fantastické, ale aj obmedzujúce. S kým má teda človek vyraziť, ak chce spoznať hory zblízka, a to na dlhšie než jednu alebo dve noci? Treba si vybrať tú správnu spoločnosť. Na kamarátov sa spoliehať nedá – aj oni majú záväzky voči rodine. Dá sa však aj zľaviť z ambícií, nechať horalov horalmi a poňať to akademicky – prečítať si knihu. Ja som tak napríklad zistil toto:

Table of Contents

Titulná strana

PROLÓG

Ako používať túto knihu

FASCINÁCIA

Ako mi učarovali hory

I

DIVOČINA

Hory zhora a zvnútra