Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Vrásky času

Anton Prídavok

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2010 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2010 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Dušan Kroliak, Ida Paulovičová, Daniel Winter, Nina Dvorská, Ľuboš Tines, Katarína Tínesová, Bernadeta Kubová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0026-1

Pôvodná publikácia

Anton Prídavok. Vrásky času. Matica slovenská. Martin 2007. 466 s. Univ. prof. PhDr. Imrich Sedlák, CSc. zostavil, pripravil na vydanie a napísal bibliografické a textové poznámky a štúdiu o Antonovi Prídavkovi. Ing. Jana Farkašová, redaktorka.

Vrásky času

Báseň života

O šťastí rozprávky možno rozprávať len —

a rozprávky klamú.

Tak nečakane vyrástli sme z detstva…

O láske sny sniť možno iba —

a snívať je škoda.

Večne možno sniť, načas sa neoddá.

Kladivo vziať do ruky alebo pero —

do času vtesať ním básne —

aby budúcnosti ostal kus dnešného života.

Každý život je báseň —

niektorý óda, niektorý balada, žalm;

moja báseň: ticha elégia…

Do podvečera žitia napíšem ju —

z básne spravím knihu,

na obálku nakreslím si dušu v ostatnom okamihu.

Deň na márach

Na márach noci deň spí

v kúzelnom, tichom spánku,

na márach noci život je —

Bieda ho stráži…

Ach! — žije Bieda!

Nemožno ju usmrtiť,

každý proletár sa jej korí

a prv zomrie než ona.

Hrdá je Bieda na seba.

Dve tretiny ľudstva mať v kráľovstve

to už nie je špás —

ten zvyšok nerozhoduje,

aj ten bude v putách raz!

Na márach noci deň,

pompa a prepych slzí,

to aspoň naoko —

do sveta idú hriechy

s veselým tancom.

Dievčatko mladé

pozdvihlo pohár

na svoje prvé tance…

Zablúdi s nimi iste

v trpké a macošské,

vraždiace šance.

Po svete tmavá chodí tma,

katafalk nezrieť pre ňu —

v dusiacom tichu nepočuť slova —

všetko je mŕtve — — —

A občas v meste

na prstoch chodia stony

v uliciach blúdnych.

Do duše plač sa reže,

jazví v ňom rany —

žaloba tanečnice mladej

kedysi panny

pokojným pokoja nedá —

bo žije a mučí

(s kyticou uvädlých ľalií na náručí),

do hriechov ženie

ukrutná Bieda.

Portrét

Maliar zopár markantných ťahov

hodil štetcom na drsné plátno —

načrtal oči,

do čela vpísal vrásky času,

do rtov vkreslil slová života.

— Majstre, vy ste skúpy,

nešetrite farbou jari,

pritlačte štetec,

tvár mi namaľujte v plamoch vatry

neľutujte ohňa, zápalu!

A mladú namaľujte mi dušu.

Spravte, aby plátno

plalo v plameňoch

a farby aby žili —

taký portrét iste bude

verný, roztomilý.

Matky

Bolo vari v máji

na tramvaji

kdesi v hlučnej ulici

na jednej sa lavici

posadili dvaja — —

Kým sa oči pozerali

duše sa im zhovárali —

by sa vášňou opojili —

stretnutia už v prvej chvíli,

rozišli sa v nádeji,

že sa stretnú v aleji.

Potom na večernej prechádzke

dohodli sa na láske;

bozky boli horúce,

plam im šľahal na srdce,

až raz v chvíľkach večerných

Amor celkom spojil ich.

Láska, Bože, láska

rozkošami tkaná —

spočiatku je chutná

ako biela manna;

potom život na ňu

fŕskne trpký blen —

otcovia sa stanú z chlapcov

matky z dievčat, žien.

Človek na svet z lásky príde

príchod bolesť znamená,

matke je však za jej lásku

najslastnejšia odmena.

Niektorý sa nahodile

život pýta do sveta,

aby bol len kliatbou žene,

ktorej z lona vylieta;

s deckom v bolesti sa zvíja

na snehovej posteli

miesto mlieka pridája ho jedom,

vďačne by ho dala, keby zachceli

hoci lačným ľudojedom

alebo ho z Taygetosu

vrhla do priepasti,

aby ďalej žila vášni, chvíľam —

kedy zvrhle, kedy cnostne,

ale bezstarostne

rozkošníckej slasti!

Život má už v rukách,

ale nevie ešte,

či raz na objatie vystre ruky

a či kliatbe zovre päste.

Možno bude darebákom,

skončí dakde v žalári,

abo život samovoľne

hrdým gestom odšmarí,

nechutnosťou svojho zraku

zinfikuje druhých,

kováčom sa stane —

bude kovať hriechy,

aby svetom všade

boli rozdávané — — —

Prečo, ženy, prečo

rodíte vy deti,

keď vy nechcete byť matky,

keď ten život z lásky

k človečenstvu nenačretý!?

Avšak matka ináč súdi —

svetu rada dáva nových ľudí…

V palácoch niet viacej lásky

ako v biednej chatrči,

matka ako matka —

jej je poklad decko v náručí.

Matka v láske zabúda,

rada vábi bociana,

keď priletí,

zaspieva mu: „Hosana!“

Potom vytvára mu

peknú cestu života,

na tej dieťa zriedka zblúdi,

vo víre sa zamotá.

Prečo, matky, prečo

rodíte vy deti —

nemyslíte,

či vám každé neuletí?

Jedno iba detstva kus

nechá na pamiatku,

druhé azda radosť krátku,

tretie ujde v cudziu zem,

nepovie vám — ďakujem…

„Veď sme život dostali,

aby sme ho rozdali —

veď sme žiadostivé lásky,

a keď milujeme našsky

pre nás nieto bolestí —

lebo milovaním decka

milujem seba —

a nám lásky veľmi, veľmi treba!“

Nuž len nekývražte s ňou,

deľte svetu štedre ju,

azda, keď sa tvrdé srdcia

v plameňoch jej zohrajú,

nebude tak veľa bôľu,

zúfalstva a svetobôľu,

utrpení, nesvárov a biedy —

môž byť, nový svet sa zrodí vtedy…

Matky! —

pred vami by svet mal pokľakať,

či len viete,

čo mu musíte vy darovať…

Na Silvestra o polnoci

Koľko rečí! — a vo vesmíre nijaká zmena.

Čas zahráva sa s ľuďmi,

aby necítili,

keď hlboké brázdy ore im do čela.

Rok… dva roky… mnoho rokov —

zopiate ruky nariekajú — ach,

ako letí ten čas…

A čas oklamal ľudí —

s ním nijaká nestala sa zmena,

iba omámil ľahkoverný svet,

aby necítil bolestí,

keď mu na čelo píše

krížiky zašlých liet…

Nepekná hra času!

Ach… keď sa svet raz prebudí

pocíti ťarchu jeho na dusiacej sa hrudi

a zriekne sa i nádejí;

preklínať bude všetko,

prekľaje i seba —

že žiť bolo,

že rýchle žiť bolo treba…

Odkaz smrti,

ktorá chodí za mnou

ako príšerná tôňa a keď

najviac vzývam Život —

spieva mi: „Memento mori…“

Milenku hľadám.

Ponúkaš sa mi —

nenávidím ťa!

Tvoje rty ľadové

a ja len ohnivé chcem.

Zieram do života,

ty planá — nehľaď sem!

Chrám lásky staviam —

ty mi hrob kážeš…

Ošklivý životný cieľ!

Ja dievča čiernych očí

milovať by chcel…

Dnes nesužuj ma —

nevybral som si od života

svoj vlastný diel.

Potom ti poviem sám,

len čakaj zopár liet —

budem ti milencom,

len čakaj zopár liet…

Raz v noci májovej —

sklamaný láskou ohnivých diev

zaspievam bolestný spev

sklamaný životom a láskou ohnivých diev.

Dnes nevolaj ma ešte,

čujem spev života znieť:

láska… víno… Eva…

zakázaný raj —

celý svet mne, človekovi,

mne na slávu spieva.

— — — — — — — — — — — — 

Príšerná ty tôňa,

zlá milenka ľudí…

Nenáhli sa, ešte nemám

odznak víťazstva na svojej hrudi,

nedokončil som svoj chrám.

Raz prihlásim sa ti sám…

Možno, budem ťa i ľúbiť.

Príde na to, čo dá ešte život.

Milenku si hľadám —

milenku ohnivých rtov,

vábnych očí,

takú zvodnú Evu…

Teba nenávidím dnes:

nevolaná,

krvilačná Biela panna!