Michal Hvorecký

NAUM

Elektronická kniha

Venovanie

Maximovi

1. Láska a smrť na Vianoce

Zasnežená cesta sa mi strácala pred očami. Navigácia hlásila, že oblasť, do ktorej vstupujem, neexistuje. Čo ak som sa omylom dostal do Poľska? Meškal som, posledná dedina, ktorú satelit spoznal, ležala dvadsať kilometrov za mnou a volala sa podľa listnatého stromu. Bolo to jedno zo slovíčok, ktoré som v slovenčine ovládal, pretože sa v učebnici z nepochopiteľného dôvodu nachádzalo skoro v každej lekcii.

Čo na severnej Orave hľadám? V mojom živote musí byť niečo zásadne chybné, keď sa chystám stráviť Vianoce na mieste, ktoré nie je na mape. Počas sviatkov sa má oddychovať, no ja som bol v strese. Už som cestoval šesť hodín, zúfalý z premávky v krajine, ktorá má zjavne oveľa viac áut ako obyvateľov. Čo ak by sa mi teraz nebodaj pokazil motor? Pevnejšie som uchopil volant, aby sa mi netriasli ruky.

V hlave mi prebleskovalo, čo som za desať mesiacov v krajine zažil. Prišiel som učiť francúzsku literatúru na univerzitu, ktorá si vôbec nezaslúžila toto vznešené pomenovanie. V čudnom štáte vznikali vysoké školy aj tam, kde neboli ani len stredné.

Študenti nič nečítali a obsahy kníh si sťahovali z netu. Väčšina z nich si myslela, že Pani Bovaryová je americký film, Sartre značka plesnivého syra a Deleuze televízny spevák. Seminárne práce „písali“ metódou copy & paste zo stránok plných príšerných stredoškolských referátov. Ale ako som mohol poslucháčom vyčítať opisovanie, keď jediný „docent“ na pracovisku pokojne skopíroval celú habilitačnú prácu z češtiny? Vedecké bádanie sa tam chápalo takmer ako xeroxová služba.

Vedenie katedry mi na začiatku skúškového oznámilo, že nikoho nesmiem vyhodiť, pretože by prišli o dotácie. Katedru francúzštiny odborne garantovala profesorka, ktorá hovorila francúzsky tak, že som jej ani slovo nerozumel. Mladý prorektor dal na úvod semestra štvrtákom zadanie na rešerš o politických motívoch u Balzaca, o pár mesiacov zozbieral ich výsledky a o rok vyšla na tú tému jeho nová kniha.

Sofistikované metódy sa používali iba na ilegálne vyberanie školného. Aj ja som žiakom vnucoval pochybné darovacie zmluvy, šeky pre garážové eseročky a faktúry na kontá fiktívnych občianskych združení. Zo získaných peňazí nevideli radoví zamestnanci ani cent, zato šéfovia nejednu tichomorskú destináciu. Ešte lepší zdroj príjmov pre šéfov predstavovali honosné tituly pre politikov, ktorých som vždy spoznal až na promócii.

Študenti sa memorovali, kedy sa narodili Maupassant či Zola aj názvy všetkých diel, no ani jednu knihu od nich nikdy nedržali v ruke, a nik to od nich nevyžadoval. Stačilo, aby som tú budovu uvidel z diaľky a pocítil som hroznú prázdnotu.

Ako sa blížil Štedrý deň, situácia sa zhoršovala. Do pracovne mi umiestnili toľko čečiny, že som si nemal kam sadnúť. Keby učitelia rovnako ako k vianočnej výzdobe a k spievaniu kolied pristupovali k vedeckej práci, dávno prednášam na slovenskej École normale supérieure.

Zlom nastal v deň, keď mi nadriadení oznámili, že kvôli zahraničnej publikačnej činnosti založia vydavateľstvo na Ukrajine a budú si tam vydávať vlastné „odborné“ knihy. Na zasadnutí pavedeckej rady som oznámil, že na protest odchádzam. V duchu som si však až taký istý nebol, pretože to znamenalo stratu parížskeho grantu a hlavne – kam sa vrátim? Môj domov v štvrti La Défense už od leta nebol mojím domovom, tak ako moja žena Denise už nebola mojou ženou. Napriek tomu som si želal okamžitý návrat.

Lenže vtedy som ju spoznal. Stasia nebola mojou študentkou, chodila o ročník nižšie. Nikdy v živote som nevidel takú krásnu mladú ženu, vlastne ešte dievča. Mala hlboké modré oči, takmer priesvitnú pleť, široké ústa, končistú bradu, plavé vlasy a vystupujúce lícne kosti. Počas konzultačných hodín sa prišla opýtať, či by mohla navštevovať môj výberový seminár o súčasnej francúzskej poézii a próze. (Netušila, že ho zrušili, pretože sa naň nik neprihlásil…) Chcela vedieť, či som už preberal Érika Orsennu a poprosila ma, aby som jej odporučil tituly od Durasovej. Neveril som vlastným ušiam.

Dali sme sa do reči a nemohli sme prestať. Stasia rada čítala Camusa v origináli, a to nielen Alberta, ale aj môjho obľúbenca Renauda, autora škandalózneho Francúzskeho ťaženia. Hovorila prakticky bez prízvuku, lebo ako stredoškoláčka strávila rok v Marseille. Nemohol som z nej odtrhnúť oči. Zalial ma príval myšlienok a plánov. Rád by som ju pozval do kaviarne, ale v panelákovej diere nijaká nebola, iba nespočetné krčmy.

Navyše, začínať si niečo so študentkami som mal v zmluve výslovne zakázané. Za také pokusy hrozila výpoveď. Žiadosť o odchod som stiahol – na veľkú radosť katedry, ktorá sa vďaka mne pýšila medzinárodnými kontaktmi.

Požičal som Stasii knihu o zložitom vzťahu Sartra a Camusa, ale nechcel som sa jej príliš vnucovať do pozornosti, aby som nevyzeral hlúpo. Desil som sa, že sa pred ňou nejakým prehnaným gestom znemožním a až do konca pobytu budem počúvať chichot jej spolužiačok, hlavne tých dvoch divokých z filmovej vedy, ktoré si hovorili Franzi a Osa. Hneď po víkende mi Stasia knižku vrátila prečítanú, tak aby nešla domov s prázdnymi rukami, dal som jej dividíčko s novým filmom Leosa Caraxa.

Na odplatu mi o týždeň priniesla slovenské filmy, ktoré považovala za najlepšie, a ktoré vyšli v peknej edícii: Slnko v sieti, Boxer a smrť, Medená veža a Panna zázračnica. Pozrel som si ich s anglickými titulkami za jedinú noc vo svojom prekúrenom panelákovom byte. Predstavoval som si, že mi Stasia prostredníctvom filmov posiela nejaký odkaz, ale nepodarilo sa mi zistiť aký. No snímky ma navnadili spoznať bližšie slovenskú kultúru, o ktorej som nevedel vôbec nič. Chcel som si prečítať aj nejaké knihy, ale do francúzštiny nebolo preložené skoro nič, a to málo sa nedalo zohnať.

Prácu som vykonával akoby na povel, akoby som sám seba riadil na diaľku. Čo urobiť, aby ma Stasia nebrala iba ako knižnicu? Na nič som neprišiel, tak som osamote pozeral ďalšie filmy, čítal knižky a počúval slovenských skladateľov aj kapely. Hľadal som dostatočne presvedčivú zámienku.

Napadlo mi, že by sme spolu mohli trocha oživiť túto dieru. Prijala môj plán, dala dobré tipy a urobila väčšinu práce. V júni sme zorganizovali prednášku mladého bratislavského filmára Ernesta Polta a v novembri hosťovačku Divadla Astorka s hojne diskutovanou hrou Alžbeta Druhá. Na predstavení som sa naučil slovo „nenávidím“, ktoré Bernhardov rakúsky hrdina zopakoval počas dvoch hodín asi stokrát. Ale oveľa dôležitejšie bolo niečo iné. V noci po divadle mi Stasia dala taký francúzsky bozk, aký som vo Francúzsku nikdy nezažil.

Keď ma pozvala, aby som Vianoce strávil s jej rodinou v oravskej dedinke, nedal som na sebe znať radosť, aby som ju nevyplašil. Kúpil som jej cez web nového Houellebecqa a pekné vydanie Mandarínov a, aby som držal krok s dobou, aj elektronickú čítačku.

Konečne som na tabuli zbadal dvojslovný názov obce. Pribrzdil som a na neodhrnutej ceste pneumatiky prešmykovali. Podľa pokynov som zastal na konci dediny. Nevidel som veľa, pretože lámp svietilo poskromne, no vyzeralo to tam ako v skanzene. Vystúpil som do dokonalého ticha noci. Na priedomí som zbadal Stasiu a všetko ostatné prestalo byť dôležité.

Vybral som z kufra batoh, krátko sme sa objali a vošiel som do drevenice. Unavený na smrť som zoznámenie s rodičmi – rituál, ktorý ma pri nových priateľkách odjakživa desil – zvládol ľahšie ako zvyčajne. Územčistý otec pripravoval na peci olej z karamelu, liehu a slaniny, zrejme ľudovú zimnú zmes do poľnohospodárskych strojov. Žltkastú tekutinu však nalial do štamprlíkov a ponúkol ma. Privoňal som k horúcemu poháru. Hriatô, pokútna stredoeurópska odpoveď na absint. Striaslo ma a pocítil som slabú nevoľnosť. Aby som pohostinného pána neurazil, exol som. Po druhom poháriku sa mi rozšírili zreničky a po treťom som halucinoval.

Spoznal som desať Stasiiných príbuzných a učil som sa ich írečité mená. Hoci noc už riadne pokročila, mama ma ponúkla hustou šošovicovou polievkou, v ktorej stála drevená lyžica. Celý čas som dúfal, že ma uložia spať k Stasii, ale pridelili mi kuticu v rohu dlhého domu. Napriek sklamaniu zo samoty som zaspal ako školák.

Veľmi skoro ma zobudilo klopanie. Tešil som sa, že prišla Stasia, lenže dorazil otec a až za ním – oblečená v kroji! – dcéra. Všetko mi trpezlivo prekladala a tlmočila moje odpovede. Ak na deň Božieho narodenia príde ako prvá zavinšovať žena, prináša to nešťastie. Najprv musí k hosťovi vojsť muž. Hlúpejší zvyk som si v tej chvíli nevedel predstaviť.

Ešte v pyžame som dostal pohárik domácej slivovice a hneď aj do druhej nohy. Francúzi sú podľa mňa národ alkoholikov, ale čo je potom toto? Ihneď som sa obul, pretože v tento deň sa z úcty nesmie stúpiť na zem bosou nohou. Raňajkoval som málo, lebo mi prikázali postiť sa, ale alkohol sa nepočítal, takže mi neustále dolievali.

Na otca tvrdé neúčinkovalo. Pod každý obrus v dome dal peniaze, aby sa v rodine na budúci rok nedržala bieda. To sa mi pozdávalo, tak som ho napodobnil, no, žiaľ, len s kreditnými kartami, lebo som si ako naschvál nedoniesol bohvieakú hotovosť. Naďalej budem trieť učiteľskú biedu.

O desiatej sa šlo na hroby mŕtvych predkov. Malý drevený cintorín na strmom kopci bol obsypaný vencami a suchými kvetmi. Zapálili sme sviece a uložili ich do červených kahancov. Pila sa medovina a odlialo sa z nej na hroby, aby mŕtvi nevysmädli. Zízal som na pohanský slovanský rituál, na ktorom by si zgustol Claude Lévi-Strauss, ale Stasia mi povedala, že rodina je katolícka.

Neskôr otec na dvore zarezal ovcu a nechal vykvapkať krv, aby sa zem prebudila a dobre rodila. Do studne nasypal štipku soli, takže voda azda zostane zdravá. Mama zamietla dvor smerom k múru, aby sliepky vajcia nezanášali a aby sa majetok nevymietol. Toľko ráz pobúchala hus po chrbte varechou, koľko vajec od nej chcela. Úbohý biely vták schytal nakladačku a gágal o život.

Stasia priniesla okrúhly koláč, ktorý tvarom pripomínal slnko a mal zabezpečiť, aby po zimnom slnovrate čím skôr znova vyšlo a zohrievalo svet. Koláč, veľký ako pneumatika, plnený hrozienkami, medom, tvarohom a makom, chutil lepšie ako poleno Bûche de Noël.

Posilnený som sa prešiel po okolí. Na mrazivom vzduchu hádam vytriezviem. Za domom bol statok so stádom oviec, dvoma kravami, prascami, sliepkami a zajacmi. Hospodárstvo, nad ktorým sa vznášal kyslý zápach, strážil čuvač. Zabáral som sa do závejov, počúval hukot stromov vo vetre a pripadal som si ako v románe od Charlesa F. Ramuza.

Priateľku som našiel pri peci. Z medovníkového cesta vytvárala figúrky podľa domácich zvierat a piekla. Hotovej ovci som odhryzol krehkú nohu a Stasia ma prvý raz zahriakla. Výborné pečivo sa vôbec nesmie jesť, aby tvory nepokapali!

Keď strúhala jablká na štrúdľu, šupky hádzala cez plece, aby bol jej nastávajúci zdravý a pekný. Chcela mi tým niečo pozitívne naznačiť, alebo ma naopak varovala?

Štedrovečerná večera sa začala o tretej, kedy v Paríži väčšinou obedujeme. Už mi škvŕkalo v bruchu, ale jedlo nikde. Otec uložil na podlahu stohy slamy, čiže otiepku, aby sa v dome vždy našlo dosť zrna na chlieb. Každý člen rodiny si naslepo vzal jedno steblo a ukázal ho ostatným. Vytiahol som si najkratšie, čo znamenalo, že do roka zomriem. Príbuzní ma nahlas ľutovali a smutne krútili hlavami.

Potom sa symbolicky rozkrojovalo jablko. Už som tušil, čo je za tým, preto som si z misky uchmatol to najkrajšie. Otec ho preťal nožom. Pod bezchybnou šupkou prevŕtali prehnitú dužinu až po jadrovník dva červíky a škodoradostne sa mi smiali do tváre. Hrozná choroba ma čoskoro neminie, skonštatovalo osadenstvo.

Chcel som trocha uvoľniť náladu, preto som vstal, aby som predniesol prípitok. Zborovo ma okríkli a preklínali pohľadmi. Počas Štedrej večere obsluhuje jedine gazdiná, ostatní sedia a nik nesmie do záverečnej modlitby vstať, lebo by zahynul. Nezmohol som sa na slovo. Otec hodil do štyroch kútov izby orechové škrupiny, aby potešil zomrelých, ktorí tam bývajú. V úžase som nakúkal do temných rohov, kde poskakovali tiene.

Natiahol som sa po chlieb, no Stasia ma plesla po ruke: malý bochník sa upiekol pre mŕtvych a bude sa spoločne s nimi jesť až na Nový rok. Zrak mi padol na prázdnu misku a tanier – prestreli aj pre zosnulú tetu, keby sa jej duch rozhodol vrátiť. Ak by jedna zo štyroch sviečok na adventnom venci zhasla, jeden zo stolovníkov by sa onedlho obesil. Moje presvedčenie, že francúzska kultúra je najmorbídnejšia na svete, dostalo hlboké trhliny.

Ochutnal som domácu oplátku s medom, orechom, cesnakom a čiernym korením. Mama porozprávala príbeh o narodení spasiteľa a krížnych cestách. Stasia mi urobila prstom na čele medový kríž a jazykom ho zlízala. Vyzvala ma na to isté. Nemusela ma dvakrát prehovárať. Asi som to urobil príliš vášnivo, lebo otec schmatol sekeru. Bál som sa, že ma prizabije, no zaťal ju do drevenej nohy stola, aby kov utužil naše zdravie. Potom pod nohy pohodil aj motyku. Okolo stola obviazal hrubú reťaz, takže rodina sa stretne zasa o rok. Prvé dobré znamenie.

Konečne som sa smel pustiť do jedla. Na úvod ma ponúkli polievkou s dlhými rezancami, aby narástli dlhé klasy. Nasledovali grule, lokše, opekance, štedrák… Obžerstvo pozostávalo z deviatich chodov a vyvrcholilo oravskou kapustnicou s hubami, vraj najlepšou široko-ďaleko. Jedlo sa údajne v poradí od najhoršieho po najlepšie, ale mne chutilo všetko. Vypýtal som si pohár vody, no odpovedali mi také šokované pohľady, že som naďalej zapíjal iba vínom a pálenkou.

Jazyk sa mi plietol, krútila sa mi hlava a brucho mi šlo prasknúť. Na stole sa našlo hádam všetko okrem hrabavej hydiny, aby sa šťastie nerozhrabalo. Z každého jedla sa odnieslo aj zvieratám.

Otec zazvonil kravským zvoncom, privítal v dome spasiteľa a smeli sme vstať od stola. Rozdali sa darčeky. Stromček visel z povaly ako obesenec. Podlamovali sa mi nohy. Nič som nedostal, ale všetko, čo som priniesol Stasii, malo úspech, a to mi stačilo.

Vyrazili sme pešo do susednej dediny na polnočnú. Zmrznuté vločky mrholili z konárov a vírili ako tisíce iskier. Z haluzí viseli cencúle a jedľovú kôru pokryla inovať. Sneh padal ozaj husto a ja som päť kilometrov vliekol aj náklad. Otec počas adventu vyrobil stôl, na ktorý nepoužil jediný kovový klinec. Položil som ho v drevenom kostolíku pred oltár, aby ľudia uvideli všetky bosorky. Hanbil som sa, že prídem na omšu raz za rok, aj to ožratý, no sympatický kňaz, veľký frankofil, bol chytený viac ako ja.

Po obrade sa vonku tí, ktorí ešte vládali stáť, pozerali na oblohu a vášnivo diskutovali. Tmavé nebo veštilo na jar mnoho čiernych oblakov, čiže plné stodoly. Sneh, dlhé cencúle a silný vietor predpovedali dobrú úrodu jabĺk a množstvo hviezd zasa veľa hydiny a kvalitnú trávu. Pestovatelia marihuany si mädlia ruky.

Pamätám si ešte, ako som vošiel na faru a obdivoval zbierku fliaš. No po vražednom poháriku hruškovice priestor okolo mňa spriesvitnel a rozplynul sa v temnote. Klesol som na stoličke do pozície Toulouse-Lautreca. Zbadal som mŕtvolne bledú ženu, ktorá mlčky jedla z prázdneho taniera.

Mám okno až do okamihu, keď za mnou o niekoľko hodín neskôr do izby prišiel un cadeau, darček. Joyeux Noël! On va chez toi ou chez moi? spýtal som sa, ale Stasia pokrútila hlavou. Odviedla ma do stodoly, na slamu. Le Réveillon. Ovce sa k sebe od zimy tisli tak silno ako my, spútaní vzájomnou blízkosťou. Je t’adore, ma biche. La petite mort.

Otvoril som oči a nad hlavou mi viselo imelo. Keď som zistil, že sa udržím na nohách, vyšiel som von. Stasia čakala na ceste pred domom. V rukách držala chlieb, z ktorého sa na mraze ešte parilo. Šiel som jej oproti. Srdce mi búšilo tak, že ho šlo roztrhnúť. Zastal som pri nej v ten deň ako prvý.

Spýtala sa ma na meno, aby sa dozvedela, ako sa bude volať jej muž. Predstavil som sa a potom som smel zahryznúť do lahodnej kôrky.

Už nesnežilo, vychádzalo slnko a váhavo zohrievalo svet. Budúci rok budem iba milovať a zomierať.