Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Krpčeky sv. Floriána

Janko Jesenský

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2016 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Miriama Mládková, Martin Droppa, Augustin Murillo, Katarína Mrázková, Martina Šimková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0177-0

Pôvodná publikácia

Ladislav Nádaši-Jégé. Výhody spoločenského života. Tatran. Bratislava 1979. 557 s. Vladimír Petrík zostavil, edične pripravil a napísal doslov a poznámky. Daniel Šulc rediguje. Daniela Lehutová rediguje. Alica Wursterová, zodpovedná redaktorka. Marianna Pollaczyková, technická redaktorka.

Bibliografické poznámky

Veselohra v troch dejstvách. Učiteľské kníhkupectvo a nakladateľstvo O. Trávniček v Žiline. 1925.

Krpčeky sv. Floriána

Veselohra v troch dejstvách

Motto:

Väčšine ľudí sa mozog vyvíja len do pätnásteho roku; títo potom celý život hrajú komédiu vážnych, dospelých ľudí s rozumom pätnásťročných detí.

Anglický prírodovedec

Osoby

Andrej Jedlinský, statkár

Cilka, jeho žena

Oľga, jeho dcéra

Elena Tomčová

Doktor Čvok, lekár

Doktor Malinka, advokát

Doktor Jancko, advokátsky koncipient

Martényi, bývalý statkár, c. kr. komorník

Trnovec, bankový úradník

Winkelmesser, bankový úradník

Niedermeyer Blau Lily, cestujúca so šnurovačkami

Uľa, kuchárka

1. dejstvo

Izba u Jedlinského, zariadená viacerými pohodlnými súpravami. Nie salón, ale taký drawingroom,[1] kde rodina i hostia trávia svoj čas, keď nemajú prácu.

1. výstup

JEDLINSKÝ(Tučný, hlavu má zaviazanú uterákom, oblečený len v košeli a nohaviciach, papuče na nohách, vše sedí, vše chodí hore-dolu.): Svätá matička starohorská, ako sa mi ešte krúti hlava! Krpčeky svätého Floriána, čo som to všetko popil. Brr, ako mi je nanič. Celý svet mi smrdí muškátom a júj i starou bryndzou. (Strasie sa.) Brrr! No nech mi ešte niekto príde, aby som si išiel vypiť. Peňazí som opálil a paromvie, akých hlúpostí napáchal. Hop, veď som dnes zavolal k sebe celú tú bandu i na obed! No na moju pravdu. Slop človeče ďalej! Žena sakramentská nebude ti doma sedieť, musí po kúpeľoch peniaze vyhadzovať a ja tu trpím, trpím, neborák opustený. Oj, ženy, ženy, skaza jeruzalemská ste či tak či tak. Sekírujete nevinného človeka, keď ste tu, a do nešťastia ženiete, keď vás niet. No ale tá hlava ma predsa len diabolsky bolí. A žalúdok, ó kloaka maxima Flavia Oktaviána je pramienok, studnička proti nemu. Dobre by bolo vari trochu kapustnice, kapustničky (ľúbezne) kapustničôčky milej si chlipnúť! (Zacengá.) Hej, švacnem si trochu kapustničôčky, hehehe. Počkaj muškát s bryndzou, kapustnička ti dá rady.

2. výstup

Jedlinský, Uľa.

UĽA (obstarožná, chudá, nemilá): Čo rozkážu? Už zasa skapínajú! Pekne im pani veľkomožná nacengajú, keď prídu. Takto skoro deň za dňom lumpovať. Toto je už ôsmy raz, čo pani odišli.

JEDLINSKÝ (skrúšene): Ulička moja drahá, kapustničky mi trochu uvar, kapustničky. A daj mi druhý obkladok na hlavu. Ulička, ty si osoba verná, znamenitá. (Dá jej peniaze.) Tu máš, schovaj si to, dievka moja, dieťatko ružové, anjel môj radostný a nehovor pred paňou, že som tu i tu vystal. Nie pre mňa, ale vieš, pani by sa mrzeli, veď vieš. A tej kapustničky! Prosím ťa! (Poťapká ju po líci.) Joj, ty ruža sáronská, ty!

UĽA: No vidia, pán veľkomožný, keď sa nevedia šanovať. Oni sú človek primäkkého srdca. Ktože ich to zasa zviedol? Zasa ten naničhodný doktor. Neborák, neborák. (Pohladí ho po hlave.) Hlavička ubolená. No bude kapustnička, bude. Nech si len ľažkajú.

JEDLINSKÝ (plačlivo): Ale hej. Vieš aký som tichý. Ja len doma sedkať a s včeličkami sa bavkať, bylinky obzerať a ticho si gazdovať: to je moja radosť. Nuž tak.

UĽA: Veď hej, veď pravda, aj to niekedy robia.

JEDLINSKÝ: Čert chytí človeka za najlepšiu vlastnosť, aby ho do nešťastia doniesol. Prišiel ten huncútsky Čvok a povedal, že dostal nový atlas s kvetmi, aby som ho šiel pozrieť. Nuž šiel som ja dobrák, ja neviniatko nevinné. A koniec máš tu: idem skapať.

UĽA: Ale pán veľkomožný, oni majú len mnoho tých dobrých vlastností, keď ich behom troch týždňov ten čert za ôsmu chytil. Nuž a čože je to za dobrá vlastnosť pozerať hodváb s kvetmi? A bola hodná tá v tom hodvábe?

JEDLINSKÝ: Čo sa ti rozum čistí? Čože ty spomínaš za hodváby?

UĽA: Nuž veď povedali, že boli pozerať akýsi atlas s kvetmi.

JEDLINSKÝ: Ale veď je to kniha! No pravda, a tak sa potom ľažú klebety a my nevinní, opustení manželia trpíme!

UĽA: No nič to, nič, veď ja nepoviem pani veľkomožnej nič o tom hodvábe. Nech si len ľažkajú, ja ich už obriadim.

JEDLINSKÝ (ľahne si a pokrochkáva pritom ako prasa, keď ho škrabú): Ulička moja dobrá, čo by som si ja len počal bez teba.

UĽA (dá mu obkladok a hladí ho): No veď im ja už pomôžem. Ja sa v tom veľmi, veľmi vyznám. Môj nebohý muž bol železničný strážnik a chudák tiež často trpieval na túto chorobu. Ale on netrpel zo samopaše, ale ako obeť povinnosti, chudák.

JEDLINSKÝ: Zázrak zázračný! Z povinnosti sa nadieral?

UĽA: No a či nemusel? Bol slabý na oči. Keď si vypil trochu tej slivovice alebo borovičky, videl znamenite, ako keď britvu poostríš. Aj to volal oči ostriť. No a oči musí mať strážnik znamenité, musí vidieť každý klinec na šínach, ináč aké nešťastie sa môže prihodiť! Nech si len pomyslia, veď je to hrôza. Nuž veru brúsil tie oči svedomite, tak, že často i ochorel, neborák. (Hladí Jedlinského po hlave, chrbte a díva sa zamilovane naň.) Keď ich tak vidím, nuž mi prichodí môj nebohý Adamko na um. Jój, aký sú len chutný, oni, oni, môj milý pán veľkomožný. (Schytí mu ruku, hladí ju a bozkáva.)

JEDLINSKÝ (najašený): Preboha, čo sa s tebou deje, baba?

UĽA: Celkom sú taký ako môj nebohý, jój, hneď a hneď ich vybozkávam. (Chce ho objať).

JEDLINSKÝ: Ale choď do pekla. Čože sa šalieš, ty stará haraburda.

UĽA: Ešte že stará haraburda! Človek ti s ním pekne a ono ti takto! No pekné veci počujú o nich pani veľkomožná a slečna, keď prídu, pekné, no pekné. (Urazená chce odísť.)

JEDLINSKÝ (zľaknutý): Do fajn škripca som sa dostal. Krpčeky svätého Floriána! Uľa, Ulička, veď nerob fígle. Majže rozum, nehnevaj sa. Poď sem. Veď vieš, že ťa rád, len teraz som taký nesvoj, brrrrr!

UĽA (s príšernou láskavosťou): Nuž môžem ich trochu pomaňúškať? Keď sú len taký, jój, taký chutnučký. (Ide k nemu špúliac ústa a vystierajúc ruky.) Ty, ty, ty moje zlato!

JEDLINSKÝ: Matička starohorská, zmiluj sa! Ulička, Ulička, preboha ťa prosím, najprv mi uvar trochu tej kapustničky, lebo darmo je, celý svet mi smrdí muškátom a ty k tomu aj cibuľou a čo ako vezmeme vec, muškát s cibuľou je predsa priveľa pre žalúdok napadnutý nemiernym užívaním liehových nápojov. Nestojím za nič, Ulička, nestojím za nič.

UĽA: No nič to, keby im aj zle prišlo. Musím ich najprv vymaňúškať a vybozkávať, lebo by mi srdce puklo, keď ich ja už darmo, z celého srdca ľúbim. Oni sú môj husár marcipánový. A panej nepovieme nič.

JEDLINSKÝ: No Ondrejko, z toho sa vysekaj! Krpčeky svätého Floriána! Nie, radšej smrť! Ulička, pre päť, pätnásť, päťdesiat rán Kristových! (Počuť strmé zaklopanie na dverách; Jedlinský radostne zakričí.) Voľno, voľno, nech sa páči!

UĽA: Všetko, všetko, všeculinko poviem pani veľkomožnej. (Bije si päsťou do dlane.) Aby si vedel, korheľ, lump!

3. výstup

Predošlí, Trnovec, Martényi (obaja v čiernych šatách).

JEDLINSKÝ (privíta ich s ohromnou radosťou): Á servus, pekne vás vítam, milí páni. (Chytá a trasie im ruky. Trnovec dáva svoje nazad a Martényi zdvihne s odmietavým posunkom hore.)

TRNOVEC (prísne): Ticho, pán Jedlinský, ticho! Neprišli sme ako priatelia, ale ako sekundanti pána Winkelmessera vyzvať vás na duel čiže súboj do poslednej kvapky krvi, do posledného dychu. Tak je, pán osvietený?

MARTÉNYI: Tak.

JEDLINSKÝ (radostne): A ja dbám? Vítam vás ešte raz. Sadnite si. Taký som rád! Veď z akého nebezpečenstva ste ma vyslobodili! Čo je proti tomu ten najkrvavejší duel do posledného dychu! Nuž mňa na duel. Hehehehehe. Mňa? No pekne od vás. Naozaj by vás nedal za neviemčo, moji milí páni. Uľa, dones chytro slivovicu, koňak, koantro, benediktíner, cigarety a vôbec, čo máš v dome!

UĽA (reve): Jój, nášho pána veľkomožného idú zabiť! Zabiť na smrť! Rata, ľudia! A takým ľuďom dávajú ešte koňak a cigarety!

JEDLINSKÝ: Nevrešti! Bež, po čo som ti kázal. Sadnite si zatiaľ.

MARTÉNYI (ostro): To je smiešna vec! Pane, my sme sa tu neprišli zabávať, ale vás brať na otázku, rozumiete?

JEDLINSKÝ: Dobre, dobre, môžeme sa porozprávať aj pri poháriku. No Uľa, ber sa! (Odíde a o chvíľu donesie pálenku, cigarety, zákusky a zasa nasrdená vyjde.)

TRNOVEC (stále sa chystal na reč, skákal druhým do reči): Ja som, ako viete, socialista a odsudzujem duel. Ale: Grau ist jede Theorie! — z toho vyplýva, že prax je opak teórie. Preto vás v praxi podľa svojho najlepšieho presvedčenia vyzývam, aby ste môjmu priateľovi Winkelmeserovi, ktorého ste ústne a skutkom urazili, dali satisfakciu, čiže aby ste si s ním zmerali zbraň. Povedali ste mu, že nie je len hotová opica, ale že keby si sadol na lúku za mestom, kde sa vydržiavajú komédie, by ho ľudia považovali za celú menažériu. Okrem toho ste mu strhli z hlavy klobúk. Teda vec je čistá. Odpýtate, alebo sa budete biť?

MARTÉNYI: Lächerlich, odpýtať. Musí sa biť!

JEDLINSKÝ (žoviálne): Neodpýtam. A duelovať sa? Ale ja? To je lächerlich. Ani sa mi nesníva. Radšej si vypijeme.

MARTÉNYI: Teda ani neodpýtate ani sa nebijete?

JEDLINSKÝ: Uhádli ste navlas môj úmysel.

MARTÉNYI: Das ist ein Lump. Poďme, nemáme tu viac čo hľadať.

TRNOVEC (drme ho za rukáv): Počkajmeže, počkajme!

JEDLINSKÝ: Najprv si vypite. (Nalieva.) Delikátna slivovica, dvadsaťročná. A ten koňak: malvas! (Cmuká ústami.) A egyptské cigarety. Páni, to už teraz nikto nemá. (Zapáli si jednu a fúka dym Martényimu pod nos.)

MARTÉNYI: To je naničhodná podlosť. Fuj, hnusne mi je. (Vypije pohárik.) Poviem Egonovi všetko o tejto plebejskej čvarge. (Zapáli si cigaretu.)

TRNOVEC: To sa rozumie, ja ako socialista som proti alkoholu. Je to všeobecne známy strašný jed. Kazí telo-dušu. Jedisko, jedným slovom strašné jedisko. Takto hovorí teória. Ale: grau ist jede Theorie! Prax je opak teórie. (Vezme do ruky kalíštek, pozerá naň jedným okom, zavonia a jedným glgom vypije.) Skutočne malvas. Nuž nech žije prax! (Zase si naleje a vypije.) Hja, veru len prax!

MARTÉNYI: Ale to predsa nejde! Ak nedáte Winkelmesserovi zadosťučinenie, tak si ja osvojím jeho záležitosť a inzultujem vás, pane. So mnou nebudete frčky hádzať. Dáte satisfakciu?

JEDLINSKÝ: Nie a nie! Už som vám to povedal. Všetky vaše námahy sú daromné. Mňa na to nedostanete. Ja a biť sa! Čo si vy o mne myslíte, pán osvietený, že som ja nejaký komediant či čo? (Potľapká ho po pleciach.)

TRNOVEC (ktorý doteraz vypil päť-šesť kalíškov pálenky): Nuž pane, čo robíte, zle robíte. Radšej sa duelujte. Winkelmesser je divý človek, to je hotový tiger! Keď sme k nemu prišli, ostril práve ohromný kuchynský nôž, ako Shylok[2] na podošve; pritom kričal: S tým ho prekolem, zarežem, zmámim. Sem ho, sem ho, dajte mi ho do rúk! Pusťte ma! Nedám špiniť svoju česť! Júj. (Držiac kalištek v ruke, vľúdne a milo hladí Jedlinského po pleci.) Bite sa, pán Jedlinský, prosím vás, bite sa. Lebo je to strach, čo ten človek s vami urobí. Najmenšie je, že vám hocikde na ceste rozpára brucho.

4. výstup

Predošlí, Čvok, Winkelmesser.

ČVOK (vrazí do izby bez klopania ešte počas posledných Trnovcových slov): Že mu brucho rozpára? Kontra, rekontra, mordkontra! Winkelmesser na front! (Chytí ho ako pajáca a postaví pred Jedlinského.)

WINKELMESSER (úbohý, ponížený človiečik): Veľkomožný pán Jedlinský, ráčte mi odpustiť, že som vám tejto noci ublížil. Uznám, bol som opitý ako vŕba. (Plačlivo.) Odpustíte mi, pán veľkomožný, alebo chcete, aby som si pred vami kľakol? Buďte šľachetný, pán Jedlinský, odpusťte mi.

MARTÉNYI: No to je škandál, heilige Veronika! To nestrpím. Pán Jedlinský, moja zemianska krv sa búri; sedemnásť pokolení mojich šľachtických predkov kričí na mňa, aby som sa zastal utlačenej neviny. Keď sa tento biedny červ nevie brániť, dáte mne satisfakciu za urážku, ktorá sa stala v mojej prítomnosti. (Hrozí palicou.) Alebo ho ponížene odprosíte alebo sa bijete so mnou.

ČVOK (zadrží Jedlinského, ktorý chcel odpovedať): Počkaj, netisni sa! (Pozerá v peňaženke peniaze, potom pokrúti hlavou.) Hop, skoro by som bol urobil hlúposť! Trnovec, daj mi päť korún, chytro, chytro, nemám čas!

TRNOVEC (ktorý dopíja osemnásty kalištek, prekvapene vyberie peňaženku a dá mu päť korún): Tu máš!

ČVOK: Martényi, tu máš päť korún a choď nazad ku Kohnovi, odkiaľ si prišiel a nerob tu nezbedu. Na a prac sa. Ale už!

MARTÉNYI (rozhorčene): Heilige Veronika! Za päť korún predať pravdu, zemiansku česť a sedemnásť pokolení predkov. To je málo. Daj aspoň desať korún.

ČVOK: Ani turák viac. Za druhých päť korún si môžeš ešte tu odpiť. Alebo múdrejšie, practe sa už odtiaľto. Aj tak máme sem prísť na obed. Ja prídem, Jedlinský, vieš, ja prídem. Mám robotu a nemôžem tu s vami lumpovať. Nota bene, v noci si mi sľúbil Oľginu ruku: reflektujem na ňu, reflektujem! Servus, servus, Winkelmesser marš! (Strká Winkelmessera do dverí.)

TRNOVEC (prekvapene a skormútene): No toto je škandál! Nehanebnosť. Za moje vlastné peniaze ma vyhodí von. Pán osvietený Martényi, prosím si tých päť korún nazad.

MARTÉNYI (obzrie ho od päty k hlave): Nemám s pánom nič do činenia. (Obráti sa na päte, pokloní sa Jedlinskému a ide von. Trnovec za ním chytajúc ho za rukáv a hundrúc pritom ide tiež preč.)