Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Ako sa mladí ľudia ženia a vydávajú

Ladislav Nádaši-Jégé

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Bohumil Kosa, Michal Garaj, Viera Studeničová, Miriama Mládková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0015-5

Pôvodná publikácia

Ladislav Nádaši-Jégé. Výhody spoločenského života. Tatran. Bratislava 1979. 557 s. Vladimír Petrík zostavil, edične pripravil a napísal doslov a poznámky. Daniel Šulc rediguje. Daniela Lehutová rediguje. Alica. Wursterová, zodpovedná redaktorka. Marianna Pollaczyková, technická redaktorka.

Bibliografické poznámky

Národnie noviny 51, 1920, č. 294, s. 2 — 3; č. 295, s. 2 — 3.

Národnie noviny 51, 1920, č. 272, s. 2 — 3; č. 273, s. 2 — 3; č. 275, s. 2; č. 276, s. 2.

Ako sa mladí ľudia ženia

Po krátkom daždi hádzalo milé, májové slnce svoje lúče i do veľkých oblokov nemocnice Červeného kríža. V jednom obloku stál rad už vykvitnutých muškátov a lúče, odrážajúc sa od otvoreného krídla obloka, maľovali zelené a červené fľaky na tvár a šiju pri písacom stroji pracujúcej Marty Rožanskej. Šikovnými prštekmi odklepávala bláznivé návestie o víťazstvách zo skomolených telegramov.[1] Klepkala ako prišlo, či to malo zmysel, či nie; len keď bola hlúposť priveľká, stisla chutné, červené pery a nahradila úradnú hlúposť ešte väčšou. A obecenstvo malo z toho radosť.

Do izby vošiel v plátennom plášti lekár doktor Garaba. Mal malé čierne fúzy, nosil cviker a usmieval sa stále veľmi sebavedome a posmešne. Jeho vystúpenie bolo také sebaisté a netrpiace odpor, ako keby on bol vynašiel pečatný vosk. S pôžitkom sa díval na pekný obrázok: na Martin biely, hodne vystrihnutou, svetlofialovou blúzou obopätý krk, na ružové ušká, vykukujúce spomedzi pobelavých vláskov a na červenajúce sa líca, na ktorých tancovali červené muškáty a zelené listy.

— Slečna Marta, s radosťou bozkávam vašu mäkkú rúčku, ktorú zneužívate na klepkanie sprostých telegramov, hoci by ste ju mohli upotrebiť omnoho lepšie.

Marta pozrela bokom na doktora a klepkala ďalej.

— Dobré ráno. Myslíte? — odvetila ostýchavo.

Garaba stál asi na tri kroky od nej a so stále väčším zaľúbením pásol oči na milej postave. Vybral cigaretu a zapálil si ju.

— Viete, Martuška, že som sa ja mal stať profesorom?

Marta, rumeniac sa bez príčiny, vydýchla: — Ozaj?

— Iste. Vo mne je strašná túžba vyučovať. Ale otec mi pokazil celú kariéru, keď ma nútil stať sa medikom.

Marta pozrela naň bokom, jedným okom a pochlapiac sa odvetila:

— Škoda vás, pán doktor. Mohli by ste sa ešte aj teraz stať profesorom.

— Myslíte? I keď nie profesorom, ale vyučovať môžem. Viete vy napríklad, čo je to bozk?

Marta klepala zimnične ďalej. Bolo na nej vidieť, že ju rozhovor celkom vyviedol z rovnováhy.

— Viem, ba neviem, — zasmiala sa v zmätku. — Ale hádam predsa viem.

— Neviete, vidím, že neviete. A to je veľmi veľká chyba pri výchove dievčaťa. Pomyslite si, keď sa zasnúbite a musíte dať vášmu milému prvý, básnikom krásne ospievaný, nikdy viac sa neopakujúci bozk, a vy to sfušujete! Predstavte si, čo si pomyslí váš budúci o vás! Aké ťažké srdce bude mať na vás. Ešte i to je možné, že vás tak nechá, a bude si hľadať dievča i v tomto ohľade dokonale vychované. Jedným slovom, môžete svoje šťastie pokaziť a to nenapraviteľne. Hrôza i len pomyslieť na to.

— Azda to nie je také nebezpečné. Hahaha. — Marta prestala klepať.

— Ja vám veľmi rád dám niekoľko lekcií z tohto náramne ťažkého predmetu.

Marta zdvihla naraz hlavu, zasvietila naň svojimi milými tmavými očami.

— Naozaj nežiadam od vás takú veľkú námahu. Vy, pán profesor!

Aká obetavá duša už bol doktor Garaba, priskočil k nej a nevediac ani, ako sa to stalo, už ju bozkával na tie mäkké teplé ústa a na rozčervenené líca… Vtom bolo počuť na chodbe prísne kroky… Garaba už sedel pri písacom stolíku a podpisoval vormerkblatty a Marta zimnične klepala telegram. Garaba stihol pozrieť ešte na Martu, ktorá sedela oproti nemu na tri kroky. Ó bože! mala okolo pier a na jednom líci jemné brnavé šmuhy od jeho zacigaretovaných úst. Cítil, že sa váľa naň celý dom, podlaha sa mu kolíše pod nohami… A už vošla po ostrom zaklopaní, prudko otvoriac dvere do izby Martina tetka, pani Osovecká, ktorá mala dnes dozor v špitáli.