Ivana Dobrakovová

Iné myšlienky

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Vydanie tlačenej verzie tejto knihy z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia

Copyright © Ivana Dobrakovová, 2025
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2025
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media
Cover photo © Ivana Dobrakovová
© Stephan Balkenhol / VG Bild-Kunst / LITA, 2025
Layout © Marta Blehová
1097. publikácia
1. vydanie

ISBN 978-80-569-1360-4 (viaz.)
ISBN 978-80-569-1361-1 (ePDF)
ISBN 978-80-569-1362-8 (ePub)

prísť na iné myšlienky 2

Sedím vo svojom hojdacom kresle v detskej izbe na Krížnej a je mi zle, ako už dávno nie, oproti mne sedí na zemi môj bratranec Peťo, ktorého mama zavolala, lebo si už so mnou nevedela rady, nevedela, ako mi pomôcť, ako mi dohovoriť, a tak jej napadol môj bratranec Peťo, na toho som predsa vždy dala, jeho by som mohla počúvnuť a nejako zázračne sa dostať z prvej depresie, ktorá ma nie až tak nečakane prikvačila, už pol roka chodím na Filozofickú fakultu Univerzity Komenského a je mi jasné, že to nikam nepovedie, že ma každú chvíľu vyhodia, len čo si uvedomia, akého idiota prijali na štúdium, akú neschopnú atrapu, v depresii sa upínam na predstavu, že pôjdem robiť do bratislavskej Zoo za druhým bratrancom Braňom, práca na čerstvom vzduchu a ešte aj so zvieratkami, už sa vidím, ako kydám hnoj vo výbehu divých svíň, len moja mama si to nejako nechce predstavovať, a tak zavolala Peťa, ktorý do toho tiež jasne vidí, celé je to o tom, že si ešte nemala frajera, hovorí mi, a to už máš osemnásť rokov, tam je pes zakopaný, uvidíš, keď si nájdeš frajera, všetka táto takzvaná depresia pominie, no potom dodá, ale tie lieky asi radšej ber, a keď v rozpakoch neviem, čo na to, ešte zdôrazní, uvidíš, keď sa dáš s niekým dokopy, hneď prídeš na iné myšlienky.

Lenže ako, koho, kde mám splašiť frajera, Bratislavou v novom tisícročí sa presúvam zásadne v sukni, myslím, že žiadne džínsy či iné nohavice ani nemám, batikové sukne až po zem, aby si konečne niekto všimol, že som tiež žena! len to akosi nikoho nezaujíma, a ešte aj študujem jazyky, kde sú samé dievčatá, do barov nechodím, lebo som to otcovi pred smrťou sľúbila, Kafka nie a nie zísť z portrétu, ktorý mi visí nad posteľou, skrátka, žiadny muž v dohľade, hoci, myslela som si, že ako trinásťročná som sa poistila, v Ekoiuvente na koňoch, chodil tam istý Martin, dvadsaťročný, odkrúcal si tam civilnú službu a ja som bola doňho, samozrejme, a raz vysypal z peňaženky asi tridsať malých fotiek žien a povedal mi, že to všetko boli jeho frajerky a chcel aj moju fotku, aha, zaujímavé, tak to už aj mňa berieš, že som frajerka, len preto, že za tebou chodím kecať do kotolne, a fotku som mu nikdy nedala, ale dohodla som sa s ním, že keby som sa neskôr v živote ocitla v ošemetnej situácii – furt nič, panna, trapas –, on mi pomôže, a tak chodím v batikových sukniach ako osemnásťročná po Bratislave a nadávam, kričím, Martin, teraz, keď ťa potrebujem, kde do riti si?

V batikových sukniach chodím aj na Tehelnú za svojou psychiatričkou, najprv ma nechcela zobrať, vraj som príliš mladá a čo si ona so študentkou počne, nie je špecializovaná na adolescentov, ale moja sestra úspešne nástojila, a tak sa hrdo delím o miesto na koženkových kreslách s podobne zdeprimovanými ženami v stredných rokoch, ktoré tam skleslo sedia a občas si čosi monotónne medzi sebou drmolia, recepty alebo sťažnosti na odrastené deti, čo len pijú a berú im peniaze, občas dokonca nejaký komentár k aktuálnej politickej situácii, modrá je dobrá, len či naozaj, čakám tam hodiny, s prekríženými nohami, v lone vždy zošit s francúzskymi slovíčkami, ktoré sa potichu drvím, veľmi rýchlo sa naučím, že psychiatričke neradno príliš rozprávať o túžbe zomrieť, lebo od Cajly ma delí len jeden telefonát, takisto sa naučím, že už v čakárni treba držať formu, nezabárať sa do príliš mäkkých kresiel, nelíhať si na ne, ak je tam náhodou menej pacientov, lebo psychiatrička hocikedy nečakane vyrazí z ambulancie a chodbou sa pustí na záchod, predtým však zakaždým zrakom prešacuje každého jedného pacienta a som si istá, že hneď vidí, už z toho prvého pohľadu, kto na tom ako je.

A keď sa v rozpore so všetkými svojimi očakávaniami z depresie naozaj vyhrabem, január, čierny sneh lemujúci cesty Bratislavy a o štvrtej poobede stále tma ako v rohu, a keď si uvedomím, že už nechcem zomrieť a na univerzite sú takí tupí, že ma stále neodhalili a v predstieraní môžem pokračovať aj v druhom semestri, spolužiačka Maja mi poradí, aby som išla na pracovný pohovor, zahraničná firma, pár hodín na recepcii, potrebujú angličtinu, môžeš im kradnúť úžasné gélové perá Pilot, a tak sa vyberiem do Petržalky na pohovor, do Petržalky, kam skoro nikdy nechodím, ale doteraz si vybavujem, ako som ju videla prvýkrát, v detstve, z autobusu cestou na kúpalisko Matadorka, netušila som ešte, čo Havel o Petržalke povie, ale cítila som to isté, nalepená na okno autobusu, prechádzajúc okolo panelákov, tu naozaj žijú ľudia? ja rozmaznané dieťa z centra, a tam som ho stretla, na tom pohovore, bol so mnou spolu s ďalšími dvoma kandidátmi, a hoci vedel po anglicky horšie než ja, dostal to miesto on, Pavol.

Pavol ma odprevadil domov v bratislavskej čľapkanici, na ktorú nadával, v jednej chvíli som sa ho spýtala, odkiaľ je, a on mi to aj povedal, škoda len, že mne Orava znie rovnako ako Šariš a Šamorín či Myjava, hneď mi to vypadlo z hlavy, proste nebol odtiaľto, nebol zvyknutý na tieto podmienky, ako sa vyjadril, rozprával mi, že doma sa vždy smejú na správach, že v Bratislave po prvom snehu kolabuje doprava, ha ha, Bratislavčanov opäť zaskočilo, že v zime sneží! no prosím, ako málo im na Orave stačí, aby mali dobrú náladu, ale to mu nepoviem, stačí, že sa pozastavuje nad mojím neeeee, o ktorom som si myslela, že je predsa univerzálne, a teda nie, nie je, na Myjave to majú inak, oni hovoria ňje, kto sa v tom má vyznať, Pavol povie, že jeho jazyky nebavia, radšej išiel hneď po strednej pracovať do firmy a teraz dúfa, že bude mať aj túto bokovku na recepcii, žmurkne na mňa pri slove bokovka, sukňu mám už dole celú mokrú, lepí sa mi na čižmy, najradšej by som sa na celé ženstvo vysrala, prídeme pred náš dom na Krížnej, rozmýšľam, ako sa s ním rozlúčim, doma je určite mama, ale on to zvládne aj za mňa, zastanem, on zastane, je evidentné, že v tomto dome bývam, obráti sa ku mne, ale ak si myslíš, že teraz ma pozveš na kávu a ja pôjdem s tebou hore, tak sa mýliš, je to také absurdné, že sa rozosmejem, tak sa na tej blbej hláške smejem, že sa oňho aj opriem.

Nie je celkom isté, či som ochorela na prvú depresiu kvôli genetickému zaťaženiu, skracujúcim sa jesenným dňom, nezvládnutému prechodu z gymnázia na univerzitu, alebo kvôli mansoňákovi, ktorý ma nechcel, ale ja som ho chcela a bola som si istá, že kvôli nemu by som bola ochotná presťahovať sa aj do Petržalky, bola som si istá, že s ním by som bola šťastná aj v paneláku, len šťastným nechcel byť on, vlastne sa ma skôr bál, ako pozoroval môj zhoršujúci sa psychický stav, keď som sa s ním stretla v parčíku na Šafárikovom námestí, neustále som sa ho snažila chytiť za ruku a on sa odťahoval, ukazovala som mu, ako sa režem, a on sa na to nechcel dívať – takže tak, a ty si nejaký mansoňák?! –, dokonca som sa snažila vydobyť si, aby ma pri privítaní a rozlúčení aj pobozkal, a to už kde sme! až musel chudák chlapec s farbou von, a teda že on moje city nezdieľa, a ja na to v pohode, chápem, nemusíš, ale ak ma necháš, prisahám, že sa hneď teraz hodím do Dunaja, na čo povedal nie, to nerob, preboha, dobre, tak ťa nenechám, a až doma mi došlo, že takto to nejde, že také čosi nemôžem nakladať na plecia sedemnásťročnému chlapcovi, nech aj počúva Marilyna Mansona, a tak som mu zavolala a povedala, že sa už neuvidíme, a on sa stále bál, si si istá, že to zvládneš? a ja jasné, neboj sa, zložila som a prvýkrát som sa neporezala len demonštratívne, ale naozaj.

Takže ani Myjava a ani Orava, je niekde z východu, Pavol, prezerám si mapu Slovenska so záujmom, ktorý mi na hodinách geografie vždy chýbal, nikdy som nebola ďalej než v Senci a už aj to mi stačilo, už aj to bolo takmer príliš, som s Pavlom v jeho byte na Levanduľovej, Orgovánovej, či Nevädzovej, proste v Ružinove, v paneláku! okrem mapy pozorujem aj Pavla, ako konzumuje chleba s masťou, vraví, že by mohol jesť chleba s masťou každý deň, nikdy by sa mu nezunoval, ale teraz vraj investoval peniaze a onedlho sa mu zúročia, ak to tak môže nazvať, a potom si bude môcť dovoliť jesť aj niečo iné než len chleba s masťou, možno kaviár, ako vy Bratislavčania, smeje sa, smeje, a neviem, kto z nás dvoch je väčší blb za ten rasizmus, on proti Bratislave, ja proti zvyšku Slovenska, tak sa to zavedie od prvých stretnutí, Pavol sa mi však zdá veľmi pekný, je vysoký, taký trochu mohutnejší, pri dobrej vôli by sa dal nazvať svalnatým, má hnedé oči a drsnú tvár so strniskom, gaštanové vlasy, ja vyzerám stále rovnako a neviem, či sa mu páčim, viem len, že už nenosím batikové sukne, ale vypasované modré džínsy, dokonca si to aj všimol, konečne z teba niečo aj vidno, na tie fľakaté sukne sa nedalo pozerať.

A tak uňho najprv skonzumujem niekoľko chlebov s masťou, Pavol sa podelí, nie je skúpy, bochníky nakupuje veľké, je teda pravda, že vždy spomenie, akoby medzi rečou, koľko minul za nákup, a ja tú informáciu registrujem, ale nič z nej nevyvodím, sedíme v jeho mierne plesnivej garsónke v Ružinove a potom už aj ležíme na jeho úzkej posteli, pýtam sa ho, koľko si mal predo mnou žien? ale on neodpovedá, tak koľko? povedz mi to, a on si len kliesni cestu do mňa, a ja, hoci o tom snívam už od trinástich, sa čoraz viac uzatváram do seba, odťahujem, vyvliekam, snaží sa ma stiahnuť späť na posteľ, čo tu lozíš po stene, poď sem, ale nejde to, nijako sa do mňa nevie dostať, až mi je do plaču, od bolesti, keď sa o to pokúša, tak to bolí, nikdy sa mi to nepodarí, spotená si hovorím, budem do smrti pannou, Pavol krúti hlavou, musíme to skúsiť nejako inak, neviem, čo tým myslí, ako inak, zdá sa mi to stratené, zatiaľ ma vezme do kúpeľne, ktorá je teda jednoznačne plesnivá, a tam sa o mňa pod sprchou šúcha a tam aj zažijem svoj prvý orgazmus, ktorý ma totálne vydesí.

Pavol sa rozhodol, že sa mi pokúsi zlepšiť náladu, jedného dňa mi povie, že ma zoberie na úžasné miesto, miesto pre zaľúbencov, ako sa vyjadrí, stále tie regionálne rozdiely, on ľúbi, ja milujem, k slovu ľúbiť mám až odpor, v živote to u nás doma nikto nevyslovil, možno jedine označil niečo s odporom za ľúbivé, my Bratislavčania milujeme alebo nič, ja ešte neviem, či milujem, ale hovorím to ostošesť, lebo tak sa to má, keď už človek s niekým chodí, a to úžasné miesto je sexshop na Šancovej, Pavol sa smeje, že kúpime vibrátor, ja sa hystericky smejem pri predstave, že ma niekto známy uvidí, on z Prešova či Košíc to má ľahké, nikoho tu nepozná a cestou hovorí blbosti ako: taký malý, praktický, do kabelky, ktorý vytiahneš v prípade potreby, hovorí: možno sa nás pri pulte spýtajú, či ho nechce slečna vyskúšať, a potom pôjdeš do kabínky, smejem sa, až mi slzy tečú, a ešte: no vidíš, ako tá depresia rýchlo pominula, mal by som si to dať patentovať, najlepšie antidepresívum, čo by na to tá tvoja psychiatrička, tak pani, rozhodnite sa, Cajla alebo vibrátor, a oni sa nás naozaj spýtajú, či ho chceme vyskúšať, až mi zabehne, ale len ho nechajú bzučať na pulte, áno, funguje, áno, berieme, len preboha už preč odtiaľto.

A potom, na Ďatelinovej, Ľaliovej či Muškátovej, proste v Pavlovej plesnivej prenajatej garsónke, sa rozhodne, že ma odpaní, celý čas mi pritom rozpráva, ako investoval do pyramídových hier, smeje sa, že ľudia tomu veria, že to pôjde do nekonečna, zatiaľ čo ja zhlboka dýcham, ide to lepšie, než keď sa o to pokúšal sám, BMG Invest a Horizont Slovakia, už sa nám črtá ten horizont, kam až to chce dostať, a tiež AGW a Drukos, všade nastrkal peniaze, a už mu to vynáša, vie, že to rachne, veľmi dobre to vie, začne mi trhať červené silonky, ktoré mám na sebe, na ktorých trval, ide len o to, aby stihol zarobiť viac, než do toho nastrkal, ale verí si, verí si, že dobre investoval, a pri tom slove sa zasmeje a zatlačí, dobre a včas, a potom, uvidíš, potom si budem môcť dovoliť aj byt v Starom Meste, budeme si môcť kupovať aj zákusky v cukrárni a nielen Dru tyčinky v Tescu na Kamennom, a nedokáže pochopiť, ako môžu byť ľudia takí hlúpi a čomusi takému veriť, a je to tak, je to tu, celé to vo mne zmizlo, už nie som pannou, Martin z Ekoiuventy, bol by si býval lepšou voľbou, Pavol sa ešte zasmeje, vidíš to, kde je vôľa, tam je cesta.

Vždy, keď navrhnem kino, Pavol spraví grimasu, vraj čo sú to za veľkopanské bratislavské výmysly, veď predsa film budú dávať o pol roka v telke, prečo by mal míňať za niečo, čo bude mať neskôr celkom zadarmo, snažím sa mu vysvetliť, že filmový klub a telka fakt nie sú to isté, ale Pavol nepochopí, čo tým myslím, len argumentuje, že až zarobí, kúpi si obriu obrazovku (do svojej plesnivej garsónky) a bude mať kino doma, to len uvidíš, ako si všetky tie filmy užijeme, sami dvaja, a tak ho nepozývam, ani keď si so spolužiačkami ideme sadnúť kamsi do kaviarne či čajovne, viem si predstaviť, čo by na to povedal, prečo míňať na čašníka, keď čaj si viem pripraviť aj sám, kúpim vrecúškový za lacno a nechám vylúhovať, načo toľký cirkus, nehovoriac o väčšom pohodlí domova, nemám nervy to počúvať, ale treba povedať, že Pavol sa už do mňa dostal, hoci si neviem presne vybaviť, kedy presne sa to zbehlo a ako to bolo, viem len, že sa to už odohralo, mám to za sebou, s plačom a bolesťou, preto radšej do kina, Pavol sa tvári, že to nie je veľký problém, utešuje ma, nad chlebom s masťou, je kopec iných vecí, ktoré môžeme ako dvojica robiť, po sexshope sa rozhodne, že by sme mohli ísť na nudapláž, je síce začiatok jari, ešte dosť sviežo, ale vieš čo, zasmeje sa, v tej zime aspoň budú stáť bradavky.

Ale ja to nezvládam, ach, prečo stále plačeš, ty kofa, prečo stále plačeš, v lesíku, cez ktorý ideme na jednu z najznámejších nudapláží pri Bratislave, sa zatnem, nedokážem to, nie a nie, posmrkávam, a tak sa ma Pavol spýta, či by som sa preňho aspoň nevycikala, nechápem, čo tým myslí, no, skrátka, že by ma pri takej činnosti celkom rád videl na lesnej cestičke, možno aj odfotil, ale keď zbadá môj výraz, hneď to berie späť a zatvári sa otrávene, o dva týždne to skúsi znova, sme u mňa doma a on má všetko naplánované, ľahne si do vane a ja mám byť nad ním, aj si poviem, že to skúsim, že sa musím prekonať, ale zas to nedokážem, už mi je jasné, že pre Pavla som celkom nepoužiteľná, že sám o chvíľu povie, neviem, čo si s tebou počať, šukať nemôžeme, na nudapláž nechceš, očúrať ma nie a nie, no čo s takouto frajerkou, rozmaznanou Bratislavčankou, ktorá by len po čajovniach s kamarátkami a po kinách, presne to si predstavujem, že každú chvíľu príde, a namiesto toho: žiadosť o ruku.

Koniec ukážky