Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Malka

František Švantner

Copyright © 2022 Petit Press

Copyright ePub version © 2024 iAdverti

Copyright © 2022 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Viera Marková, Eva Studeničová, Tibor Várnagy, Anna Studeničová, Jana Jamrišková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0975-2

￼

Pôvodná publikácia

František Švantner. Malka. Matica slovenská. Martin 1942. 214 s.

Bibliografické poznámky

František Švantner: Malka. Novely

Vydala Matica slovenská

Knižnica Slovenských pohľadov

Sväzok LXXXVIII

Malka

Takto ju volali.

A ja, hoci sme boli už pred sobášom, nevedel som a ani dnes neviem, či to bolo len jej priemenie, alebo bola tak zapísaná aj v matrike. Slúžila u Michalčíka, ktorý mal obecnú krčmu na Beňuši, ale najradšej kupčil so statkom a v krčme nechával svoju ženu, a keď tá mala zaneprázdnenie, nuž aj Malku. Tam som sa s ňou poznal, lebo na beňušskom hornom salaši som ja dva roky valašil a v obecnej som sa neraz pristavil, ba niekedy aj noc prespal, keď som sa oneskoril v dedine a ťažilo sa mi nocou na salaš, lebo Michalčík bol na hornom aj salašníkom.

Nemôžem povedať, že by bola Malka krásna. Ach, to nie. Videl som ja aj také dievčatá, čo by si neboly ku Malke ani staly, ale zvábila môj pohľad najskorej svojou skromnosťou ako žabie očko, čo bojazlivo vyzerá zpod lopúcha na človeka. Bola maličká a útla, mohol si ju poľahky ukryť v dlani, len veľkú záplavu ryšavých vlasov nosila na hlave. Malka sa mi páčila taká, ako bola, ba práve len taká, drobná, nevypelichaná, ušmochtaná. Čože ja viem, ako si to vysvetliť. Človek zavše sám sebe nerozumie. Zatúžil som po nej ani na zimovisku po salaši. Žiadalo sa mi stále byť pri nej, hoci naše stretnutia bývalý chladné a hluché ako hora v noci, lebo ona bola nevravná, bála sa aj oči na mňa uprieť a ja som sa od rozčúlenia nevedel zas spamätať. Len som hľadel a hltal jej vlasy, jej tvár i jej biele ruky a nohy. Oči sa mi pritom zapaľovaly a mal som chuť hrýzť hoci tvrdú skalu a piť vlastnú krv. A keď som bol ďaleko a moje oči boly slabé, aby ju dovidely, vymýšľal som o jej tvári, o jej bielych rúčkach a nôžkach pesničky.

Toho roku na Turíce som sa mienil oženiť. Bolo treba povedať Michalčíkovi, koľko gazdov má zakázať v sobotu po syr, a pri tej príležitosti chcel som sa dohovoriť aj s Malkou.

V krčme som zastihol len Michalčíčku. Bola celá ustrašená, lebo Michalčík, ktorý pred štyrmi dňami sa bol vybral na jarmok do Liptova, dosiaľ sa nevrátil, hoci mal prísť domov hneď na druhý deň. Snažil som sa ju potešiť, namietajúc, že však ho mohla zdržať nejaká súrna vec, ale ona len bedákala, vraj sa jej prisnilo čosi a pustil sa sám cez hory, majúc pri sebe tridsaťtisíc. Bolo mi jej ľúto, ale nezdržoval som sa. Vypil som pre dobré meno pol deci a vbehol do dvora za Malkou.

Dlho som ju nehľadal. Cúdila práve maštaľ. Keď ma zazrela, chcela odbehnúť do stavania, ale ja som na ňu zavolal.

Pristúpil som k nej sotva na krok. Bola takto pred mojimi očami sama, maličká, drobná, mohol som sa na ňu dívať, koľko sa mi žiadalo, a keby sa mi bolo chcelo, mohol som sa len načiahnuť a bola by v mojich rukách. Ale mne pohľad stačil. Ani mi na um neprišlo dožadovať sa viacej. Ba aj toto sa mi videlo priveľa; ľakal som sa, že hreším, keď sa bez svedkov dívam zblízka na dievča, ktoré sa tomu ani nebráni, a cítil som plamene tohto hriechu na očiach aj na tvári. Ona ani jedinkým pohybom nedávala najavo, že sa mieni spriečiť mojej vôli. Ohnivé vlasy svietily jej okolo vypučeného detského čielka.

— Malka, — vravím a zadúšam sa horúcim dychom, tvár mi blčí a mätie ma aj okolnosť, že Malka kloní hlboko hlávku, ako by sa chcela celá stúliť k mojim nohám, ako by čakala, aby som ju podchytil a ukryl vo svojom náručí. — Malka, ty vieš dobre, že sa valach ťažko zaobíde bez ženy. Nuž ak nemáš proti tomu nič, mohli by sme sa sobrať, — vravím. — Len sa vyslov a ja pôjdem v pondelok do mesta po zlato. Svadbu urobíme v sobotu pred Turícami —

Mal som toho na jazyku ešte viacej. Veď som bol naliaty miazgou vnuknutia ako prezretá hruška sladkou vodičkou. Duša sa mi riedila a búrila ako mlieko pod vemenom. Píšťala by mi hádam nebola stačila na vyjavenie tých podivných hlasov, čo zo mňa vtedy prýštily, ale odložil som si to na iný, príhodnejší čas, keď Malku nebude hnať robota. Vtedy som len čakal na Malkino rozhodnutie.

Koniec ukážky