MRCHA HOLLYWOOD

NIE VŠETKO PEKNÉ JE AJ DOBRÉ. . .

ROBERT BRYNDZA

JÁN BRYNDZA

Knihu venujeme mamine/svokre Vierke.

Neskutočne si nám zjednodušila a spríjemnila život pri písaní.

ĎAKUJEME!

Tento príbeh je napísaný podľa skutočnej udalosti. Mená postáv sú pozmenené.

ODCHOD

V ľadové novembrové ráno sa to viedenským letiskom len tak hemžilo. Snehová metelica pomaly utíchala a cez okno terminálu som sledoval, ako odhŕňače premieňali bielu odletovú dráhu na čiernu. Cestujúci posedávali na preplnených kufroch, deti plné energie sa vešali po batožinových vozíkoch naložených kopcom a hokejový tím unavene vysedával okolo tašiek plných výstroja.

V žalúdku som mal divný pocit, skoro ako motýliky, keď vyhlásili, že boarding môjho letu do Los Angeles sa začína o hodinu. Tajne som dúfal, že ho zrušia a ja sa budem môcť vrátiť do svojej milovanej Nitry, do svojho útulného bytíka a k svojmu šťastnému životu módneho stylistu.

Nebál som sa lietania. Vďaka svojej práci som lietal medzi Prahou, Londýnom, Milánom, Nemeckom... Čo ma strašilo, bol fakt, že som opúšťal Európu. Za trinásť hodín budem v bláznivom časovom pásme, ďaleko od rodiny, priateľov a môjho anglického frajera – hm – exfrajera Robiho. Každé ráno, keď vstanem a začnem svoj deň, oni budú končiť tie svoje. Bude to veľká časová priepasť.

Išiel som sa trochu prebrať na záchod, prepláchol som sa studenou vodou a všimol si, ako sa mi oči začali zalievať nekonečnými slzami. Ranné vstávanie o tretej mi nikdy nepridalo na pohode.

Pred mesiacom dostal Robi vysnívanú pracovnú ponuku, hlavnú úlohu v divadelnej hre v londýnskom West Ende, a ja som vyhral zelenú kartu v americkej lotérii.

Z niekoľko miliónov ľudí som bol jedným z pár tisícok šťastlivcov, ktorí dostali povolenie legálne žiť a pracovať v USA. Ak by sme spolu zostali, jeden z nás by musel zabudnúť na vysnívanú kariéru a bol by nešťastný.

Tak sme sa rozišli.

Teraz sme obidvaja nešťastní.

Prehrabával som sa v svojej bordelárskej príručnej batožine kvôli vreckovkám, ale namiesto nich som našiel päť banánov v čokoláde, tri margotky, štyri horalky a fľašku kofoly. „Wow,“ mamina sa činila. Nechcel som pomyslieť na to, čo vylovím z kufrov na druhej strane Atlantiku.

V začiatkoch kariéry stylistu som často pracoval zadarmo. Na foteniach som si zvykol nájsť nádobku mojich obľúbených bryndzových halušiek, ktoré mi mamina zabalila do precízne vybratého Prada outfitu, alebo hurky schované do astronomicky drahých Jimmy Choo topánok, alebo kakaový koláč vo večernej róbe od Valentina. Jedlo bolo vždy chutné a oblečko našťastie vždy prežilo...

Pripomínalo mi to komunizmus, keď sa zvyklo zlato pašovať z Juhoslávie v horčici alebo v Nuttele.

Keď som začal zarábať pekné peniaze, dohodli sme sa, že mi jedlo už baliť nemusí.

Ale aj tak neprestala a v noci sa zvykla potajme priplížiť k mojim kufrom s baterkou, aby ma nezobudila a napchala mi do nich rezne.

Viedlo to až k veľmi zahanbujúcemu momentu na cene Eurovízie 2006, keď mi slávna speváčka dôverovala s prepravou jej nastylovanej parochne do Turecka. Asi hodinu pred finále, ktoré sledovalo niekoľko miliónov divákov po celom svete, sme zistili, že jeden z rezňov bol do nej totálne zamotaný. Nedalo sa ním hýbať. Vďakabohu to bola Eurovízia. Na druhú stranu som nastyloval ďalší rezeň a vyzerala coolovo a trendy.

Zapísal som sa týmto parochňovým omylom na mapu šoubiznisu. Celebrity sa išli zblázniť za mojím crazy štýlom a bol som zabookovaný na šesť mesiacov dopredu, takže som bol veľmi vďačný mamine a jej tajnému nočnému jedlo-baleniu.

Bohužiaľ, nemôžem prezradiť meno speváčky... mimochodom, je vegetariánka!

Nasmeroval som si to z letiskového terminálu výťahom na prízemie, do svojej obľúbenej kaviarne Carlos.

Tradične tam chodím pred každým odletom.

Dal som si Carlo kapučíno pred veľkým rezňovým triumfom na Eurovízii, tak som chcel nejaké to šťastie so sebou prilákať aj do Los Angeles.

Tešil som sa na Carla, vždy zarasteného a nahnevaného dvojníka Silvia Berlusconiho, ako pofajčieva so svojimi zákazníkmi a ziape cez zaparený kávomat na mladé vystrašené čašníčky.

Vyšiel som spoza rohu a Carlo ani jeho krásne vyzdobená sklenená kaviareň tam neboli.

Namiesto nich mi do očí bilo super moderné McCafé. Nábytok z Ikey, Wi-fi zóna, úžasná atmosféra milej kaviarničky bola minulosťou. Tlstá Rakúšanka s popolníkovými okuliarmi preberala objednávky s nechuťou a bez slov. Jej vychudnutá dvojička stála pri kávomate a stláčala gombík, ktorý napĺňal umelé poháriky tuctovou kávou.

Zamyslel som sa nad tým, ako ľudia po celom svete pijú rovnakú kávu na rovnakých stoličkách z Ikey... veľmi americký, rovnošatový štýl.

Keďže som dosť poverčivý, uvažoval som, či je McCafé pre mňa dobrým znamením, alebo varovaním pred katastrofou.

Zobral som si McLatte, sadol na krikľavo zelenú McIkea sedačku a pomaly popíjal McSračkovú kávu – hlavou mi pretekali myšlienky.

Kde budem v L. A. bývať? Ako dlho si budem hľadať prácu? Budem sa páčiť Amerike?

Hodina pred odletom prefičala veľmi rýchlo, až príliš rýchlo.

Zrazu som bol usadený v plnom lietadle spoločnosti Virgin Atlantic na svojom sedadle 58A, pri okne.

Vybavil som si posledné uplakané telefonáty s maminou, so sestrou, s neterkou a so synovcom. Veľa ľudí mi bude chýbať.

Robi nezavolal a ani ja jemu.

Veľmi som chcel počuť jeho hlas. Chcel som počuť, že všetko bude O. K.

Už nebolo kedy...

Lietadlo sa začalo hýbať. Letisko bolo zasnežené čerstvým snehom. Pilot ohlásil, že sme pripravení na odlet. Motory zmenili zvuk, nabrali sme rýchlosť, v mojom žalúdku tancovali čerti, keď sme sa odlepili od asfaltu.

Kurva! Je príliš neskoro na hodenie spiatočky...

HOLLYWOOD

Prílet do Los Angeles nebol vôbec ideálny. Americkí colníci nemali šajnu, kde je Slovensko (napriek tomu, že sa prezident Barack Obama len nedávno stretol s našou Ivetou Radičovou, ktorej určite obdivoval zbierku šálov), takže ma podozrievali a dve hodiny bombardovali otázkami, až kým si do googlu nehodili Czechoslovakia a zistili, že z jednej krajiny sú už dve. Rýchlo im to páli, chlapcom... Po útrapách mi opečiatkovali víza a vpustili do svojej „slobodnej“ krajiny.

Keď som sa konečne dostal do hotela, zatelefonoval som svojmu jedinému americkému kontaktu, ktorý som mal, stylistke, s ktorou ma v minulosti spájala práca na fashion projekte v Prahe. Ponúkla sa, že ma zasvätí do čarov a tajomstiev Los Angeles. Bohužiaľ, jej odkazová schránka mi oznámila, že Courtney bude v nadchádzajúcich mesiacov mimo USA.

Thanks, Courtney.

Zaľahol som a pretiahol si paplón cez hlavu. Nespal som takmer dva dni.

O týždeň som si našiel bývanie v Los Angeles.

Zložil som si kufre na vyleštené parkety. Realitný maklér mi odovzdal hŕstku kľúčov, rutinne sa poďakoval a potriasol mi rukou. Bol som v svojom prvom hollywoodskom apartmáne. Cez otvorené okná sa prebíjala sladká vôňa ruží a eukalyptu. Dve tenké vysoké palmy sa vypínali z dvora k mojim oknám, vánok si ich pohadzoval z jednej strany na druhú. Vykročil som na malý útulný balkón. Skvelý výhľad, dovidel som na historický Roosevelt hotel, preslávený vďaka Marilyn Monroe, a na druhej strane na legendárne nahrávacie štúdiá Capital Records.

Hlavne som mal kde bývať.

Apartmán nebol príliš veľký a nebol v kopcoch Hollywoodu – Hollywood Hills (kde žijú celebrity), ale bol dosť blízko a bol môj!

Vybaľovanie mi netrvalo dlho, tak som sa šiel von poobzerať, kde to vlastne bývam.

Bytík bol v tichej ulici Grace Avenue, tri minúty ďalej sa ticho vystriedalo s hlukom slávneho Hollywood Boulevard.

Je turistickým centrom Hollywoodu a lemovaný hviezdnym Chodníkom slávy. Na konci Whitley Avenue som zazrel prvú hviezdu, niesla meno môjho obľúbenca Harrisona Forda. Dodnes milujem Indiana Jonesa.

Že by dobré znamenie?

Chodník slávy pozostáva z vyše 2 400 päťcípových, mramorovo-bronzových hviezd. Prechádzal som sa po nich niekoľko hodín a všímal si mená. Každých pár krokov bol niekto veľmi známy. Smiešne pôsobila hviezda Michaela Jacksona, osadená pred supermarketom, a Marilyn Monroe pred McDonaldom. Na jej hviezde sa dokonca parila čerstvá kopa psieho hovna. Fakt okúzľujúce.

Hollywood Boulevard je plný protipólov. Dlhé luxusné limuzíny jazdia pomedzi preplnenými, špinavými autobusmi.

V nákupnom centre Hollywood & Highland nájdete množstvo značkových obchodov, ale pred ním chudobných pouličných umelcov, ktorí miesto bubnov hrajú na starých umelých kýbľoch, taktiež stánky, ktoré vnucujú turistom hollywoodske suveníry Made in China. Neskutočným faktom je, že toto nákupné centrum je miestom, kde sa každoročne udeľujú Oscary.

Pred odovzdávaním Academy Awards sú turisti, pouliční umelci, psie sračky... zázračne vygumovaní z okolia, obchoďák je nablýskaný a cesty uzavreté. Ulicou sa tiahnu nádherné červené megazávesy, exotické kvetiny a sošky zlatých Oscarov vo všetkých možných veľkostiach. Ulica nie je ulicou, ale jedným veľkým červeným kobercom. Prekvapivé je miesto, kde sa filmové hviezdy fotia na koberci pred vstupom do sály, je to bočný vchod do obchoďáku.

Hneď vedľa je Grauman’s Chinese Theatre. Postavili ho v roku 1927, čo je pre Američanov niečo ako Koloseum pre Rimanov. Nie je to len hocijaké divadlo. Pred ním sa rozprestiera námestíčko s odtlačkami nôh, rúk a podpismi slávnych filmových hviezd, od čias nemých filmov až po hercov z Harryho Pottera. Je miestom, kde filmové štúdiá predstavujú svetu nové filmy.

Dlho som si strkal ruky do odtlačkov známych hviezd. Arnold Schwarzenegger ich má veľmi malé, dokonca menšie ako Cher. Moje skvele zapadli do odtlačkov Dannyho DeVita. Proste máme krátke prsty.

Súčasťou tejto hollywoodskej džungle sú rôzni divní a diví ľudkovia, ktorých by som zaradil do niekoľkých kategórií.

1.) Turisti. Príliš veľa turistov. Ráno ešte pohoda, ale poobede sú chodníky neprejazdné. Hlavne veľký pozor na čínskych turistov. Ak sa zamotáte do ich skupinky, máte fakt smolu. Pošliapu po vás, postrkajú a nezájem! Hlavne tie milo vyzerajúce čínske dámy s kvetinkovými klobúčikmi. Dobre viem, ako dokáže komunizmus urobiť z človeka tvrďasa.

2.) Predajcovia lístkov na minibusovú obhliadku obydlí filmových hviezd. Každých päť metrov vám zúfalý chlapík násilne strká lístky do ksichtu. Títo chlapíci (a zopár hrozivých mohutných žien) sú odporní a agresívni, hlavne keď poviete, že ste domáci, myslia si, že klamete a agresivitu ešte vystupňujú.

Prehliadka domov celebrít? Do ich obydlí sa nedostanete, ani len k bráne. Okolo nich len prefrčíte...

Je to také veľmi drahé prevezenie sa turistickým autobusom za 50 dolárov.

Bývam tu a tie domy si môžem vyhľadať aj sám, ak budem mať chuť.

3.) Ľudia oblečení ako filmové hviezdy a hrdinovia z filmov. Títo týpkovia sú vyhladovaní herci, ktorým to vo filme veľmi nevyšlo alebo len začínajú. Prežívajú na tringeltoch, ktoré zarobia od turistov za pózovanie na Chodníku slávy. Väčšina kostýmov je hrozná, ale vďaka Rusom a Číňanom nie sú na tom až tak zle. Tí s radosťou zaplatia za fotku so Spidermanom, aj keď je to už pán v rokoch s ovisnutým zadkom, v očividne po domácky vyrobenom, vyťahanom kostýme. O pár metrov ďalej som zhliadol Supermana. Asi päťdesiatročný chlap s vlasmi zafarbenými načierno tam postával s Wonderwoman.

Nebol som si istý, či to bola jeho frajerka, alebo manželka, pokojne to mohla byť jeho mama, vyzerala o dosť staršie.

Zazrel som aj Charlieho Chaplina, Jacka Sparowa z Pirátov Karibiku, Alicu z krajiny zázrakov, malého chlapíka (mohla to byť aj žena) v maske z hororu Bábiky, Micky a Minnie Mousa, Marilyn Monroe... Dokonca tam bola aj Lady GaGa, no nie som si istý, či to nebola len vyslovene škaredá baba, čakajúca na autobus.

Pohádal som sa s Catwoman, keď som si ju fotil mobilom. Trochu moletná černoška natrieskaná v nylónových leginách a čiernej mačacej maske, ktorej sa veľmi nechcelo pózovať v 30-stupňových horúčavách.

„Hej, ty! Daj dolár!“ začala kričať a odsotila francúzsku turistku bokom, aby sa ku mne dostala.

Prehľadal som si rýchlo vrecká, ale našiel som iba 25 centov (asi 6 korún). Samozrejme, nasrala sa a kázala mi zmazať fotku.

„Mala by si si vyvesiť tabuľu,“ zvýšil som hlas, „nie je toto náhodou slobodná krajina?“ Ďalšia, ešte tlstejšia Catwoman sa rútila mojím smerom s plnými ústami nedožutého Big Macu.

„Máš problém?“

„Áno,“ odpovedal som podráždene.

„Nie ty!“ zahučala na prekvapeného Nóra a podišla ku mne bližšie. Jej tmavohnedé nažhavené oči takmer vyskakovali z masky.

„My fungujeme na tringeltoch, krásavec. Makaj, daj jej dolár a jeden mne,“ takmer stratila hlas.

„Prečo by som mal dať tebe?“ spýtal som sa riadne napálený.

„Lebo si debil!“ vyprskla s hamburgerovým pachom.

Ironicky som sa uškrnul, vytiahol mobil a odfotil ich obe ešte raz. Neviem, ako by to celé dopadlo, keby ich nevyrušil príchod dvoch opálených kočiek v sexi červených plavkách.

„Skurvené šľapky z Baywatchu!“ zamrmlala Catwoman.

Dav ľudí sa presunul k novým atrakciám a ich dekolty sa rýchlosťou blesku plnili dolárovkami.

V tom okamihu som poľutoval obidve Catwomen, išlo im o prežitie. Doprial by som im krajší život.

4.) Bezdomovci. V spoločnosti nastylovaných celebrít a zúfalcov snažiacich sa preraziť v Hollywoode vyslovene cítiť ich prítomnosť. Tí najchudobnejší a najbohatší idú ruka v ruke všade, kde sa človek pohne.

Dôvodom, prečo sú ulice v L. A. plné bezdomovcov viac ako kdekoľvek inde, je počasie. V New Yorku by zamrzli v ukrutných teplotách. Tam sú politici donútení, aby im množstvo nájdených zamrznutých ľudí v podchodoch, vo vstupoch do luxusných apartmánov... nekazilo titulky v novinách. Teplota sa v slnečnej Kalifornii nikdy neblíži k mínusovým hodnotám, preto je ich prístup taký, aký je. Keď im nie je zima, tak čo? Nezamrznú.

Bezdomovci v Hollywoode sú ako postavičky z Chodníka slávy, len bez kostýmov, tringeltov a bez strechy nad hlavou.

V priebehu hodiny som si všimol staršiu dámu v dlhých špinavých šatách. Spala na roztrhanej deke popri veľkej križovatke. Jej jediným majetkom bol starý zelený hrebeň a malé na polovicu rozbité zrkadlo, ktoré trčali z deravého vrecka. Všetci ju ignorovali. Topánky okoloidúcich len tak-tak míňali jej popraskanú, spálenú tvár.

Ďalší chlapík ležiaci pri smetisku bezdôvodne pokrikoval. Nemal ruky, len kýptiky a dotrhané oblečenie. Neskôr som ho videl, keď bol upokojený, skladal malú komplikovanú stavebnicu. S ľahkosťou sa pohrával so skrutkami a závitmi, všetko bez pomoci rúk.

Premýšľal som o tom, že ich životy nemohli byť vždy také kruté. Prišli do Hollywoodu s nádejou, so snom. Vedel som, že okrem turistov a bezdomovcov majú ľudia v L. A. jediný cieľ, stať sa slávnymi. Zúfalci v crazy outfitoch, ďalší vyspevovali po uliciach najhlasnejšie, ako vedeli, mladá baba vystrojená na aerobik si zgustla na pozornosti kamier japonských turistov. Každý sa snažil na seba upútať pozornosť...

Pri súmraku som sa vracal späť do svojho, po tom, čo som videl, ešte hodnotnejšieho apartmánu, a bol som rozhodnutý.

Mne sa to podarí, budem jedným z tých, ktorým to v Hollywoode vyjde! Mne sa môj sen splní!

Ale ako?

Kde začať?

To som ešte nevedel, že zakrátko stretnem dvoch ľudí, ktorí mi zmenia život...

Konec ukázky