epub producer © 2017 Artis Omnis
All rights reserved.

© Vydal: Artis Omnis
Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina
www.artisomnis.sk
Redakčná a jazyková úprava: Marta Blašková Maňáková, Andrea Harmanová
Odborná spolupráca: Jaroslav Polka
36. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

© Juraj Thal, 2017
Fotografia na obálke: Jaromír Bezruč
Grafické spracovanie obálky a sadzba: Jana Kollárová

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.
Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

epub - ISBN: 978-80-89718-96-2
mobi - ISBN: 978-80-89718-97-9
pdf - ISBN: 978-80-89718-95-5

PRVÁ ČASŤ

OHEŇ

1.

Ostré zimné slnko vykuklo spoza ponurých mračien a aspoň na chvíľu ožiarilo majestátnu siluetu Forchtensteinu. Pevnosť bola najvýznamnejším symbolom rakúskeho okresu Mattersburg i celého Burgenlandu a miestni ju nazývali aj zámkom strachu. Aké príznačné, najmä v ostatných dňoch, keď počasie čoraz viac pripomínalo vrchol apokalypsy...

V odľahlom dome na konci obce pod hradom stál za oknom muž a hľadel na pahorkaté vrcholce pohoria Rosaliengebirge, kde stromy zúrivo skláňali nahé koruny v búrlivých poryvoch víchra. Vietor sa aj tu opieral do okenných tabúľ a nepatrnými škárami starých rámov pískal svoje vzdušné piesne.

Toto bol jeho čas – chlad a pľušť.

Pohrával sa s masívnym kovovým zapaľovačom, ktorý opatroval ako pamiatku po starom otcovi. V myšlienkach sa opäť vrátil k svojim plánom. Jeho cieľ bol ťažko dosiahnuteľný, ale možný.

Chcel nepodľahnúť tlaku, odolať tomu silnému pokušeniu, ktoré už dlho driapalo jeho dušu. Pochybnosti ho zožierali už pridlho. Deň čo deň sa do neho zahrýzali silnejšie a hlbšie a nedokázal myslieť na nič iné.

Nebol odľud ani čudák, ktorého správanie a prejavy by sa vymykali akýmkoľvek zaužívaným normám, ale osamotený sa cítil lepšie a bezpečnejšie. Jeho presne vytýčená cesta a život v ústraní sa začali už dávno. Bol presvedčený, že to, čo má nastať, nastane, a on už nemôže cúvnuť.

Odstúpil od okna, v kúte obývačky si sadol na stoličku. Mal rád tento dom. Hriala ho v ňom zvláštna vidiecka nostalgia a dávala mu pocit domova, ktorý kedysi dávno stratil. Vytváral istotu, ku ktorej sa vždy zo svojich dlhých ciest vracal za oddychom a pokojom.

Prevládajúca biela a sivá farba presvetľovala priestory a vyzdvihovala krásu a jednoduchosť starých opotrebovaných vecí. Cítil, že všetky tie starožitnosti, precízne poukladané na mnohých policiach a komodách, dýchajú, majú svoju dušu, kus dávnej histórie. Za každým vystaveným artefaktom sa skrýval istý životný príbeh, krátka etapa, ktorá ho napĺňala spomienkami v jeho osamelom a takmer pustovníckom živote.

Veľkými francúzskymi oknami dnu vnikalo dostatočné svetlo, a tak väčšina kovových predmetov získavala krásny lesk a odrážala ho späť do miestnosti.

Pozrel sa na vysoké úzke hodiny z dubového dreva. Ručičky na mosadznom ciferníku ukazovali päť hodín.

O chvíľu by mala prísť, musí sa nachystať.

Zdvihol ruky a skryl si tvár do dlaní. Napadlo mu, že je ešte čas, aby vycúval. Nie. On už bol rozhodnutý. Nikdy z ničoho nevycúval. Nesmie zlyhať, nech sa deje, čo sa deje. Nechcel to, nie takýmto spôsobom, ale musel. Nemohol to nechať len tak, prizerať sa, ako sa všetci zrútia do záhuby. A kvôli čomu? Kvôli rozmaru niekoľkých posadnutých starcov, ktorí svojou samoľúbosťou mohli napáchať nepredstaviteľné zlo? A čo ten jeden, ten čudák? Má on právo súdiť, rozhodovať medzi životom a smrťou?

Chcel bojovať so silnou nutkavosťou vykašľať sa na všetko, ale nemohol sa tomu vzpriečiť. Necítil sa byť pos lom ani samozvaným anjelom spásy, no ak to nespraví teraz, potom bude už neskoro. Bál sa, áno, veľmi sa bál, i keď vedel, že sa nesmie poddať strachu, inak by to nedokázal. Práve teraz musí ukázať, že je silný, že nesklame seba ani generácie, čo prídu po ňom.

Najmä nesklamať toho starca.

Pozrel sa na svoje dlane. Chveli sa mu, a nemal z toho dobrý pocit. Nevedel, či to prejde, kedy to poľaví, no s istotou vedel, že rozhodne nezradí zámer, ktorému zasvätil posledné roky.

Už čoskoro.

Čoskoro sa naplní to, čo si predsavzal, čo tak dlho plánoval a zdokonaľoval. Zanedlho bude ovocie zla rozšliapané. Už zanedlho.

2.

Keď sa Valentín Vlk prebral z bezvedomia, vnímal len tmu, ticho a zápach benzínu.

V hlave mu hučalo, cez oči a nos mal previazaný široký pás látky.

Striaslo ho zdesenie a zachvátila panika.

Chcel sa pohnúť, šklbol celým telom, no márne. Nasiaknutá košeľa sa naňho lepila, obaľovala ho ako igelitová fólia bagetu, a jedinou odpoveďou mu bolo kovové rinčanie, ktoré preťalo prázdnotu. Železné oká reťazí sa mu ostro vtláčali do tela, každým pohybom ho zvierali viac a viac. Ruky mal vykrútené dozadu a pevne uviazané okolo betónového stĺpa, do zápästí sa mu silno zarezávalo úzke lano.

„Hej!“ vykríkol zmätene. „Je tu niekto?“ Ozvena sa odrazila od prázdnych zatuchnutých stien.

Dýchal plytko a na tvári zacítil kropaje potu. Pri svojich výskumoch neraz uviazol v podzemných kryptách, kobkách a pivniciach, ale nikdy nie takto. Takto nie.

Ako sa sem dostal, ako dlho tu je? Môže to byť len hodina, ale pokojne i niekoľko dní. Pamätal si len, ako na peróne vystúpil z rýchlika, prešiel niekoľko krokov do podchodu... a potom už nič.

Hrozivé ticho znenazdajky prerušilo slabé zaškrípanie. Podľa nepatrného cinknutia dokázal rozpoznať zvuk zapaľovača.

Takže predsa tu nie je sám.

Vzápätí stŕpol.

S hrôzou si uvedomil, čo sa práve chystá. Benzín a zapaľovač. To nie! To nesmie urobiť!

„Kto ste? Prečo mi chcete ublížiť?“ zachripel.

Mlčanie neznámeho mu naháňalo stále väčší strach.

Škrtnutie maličkého kamienka mu v ušiach znelo ako skalná lavína. Nato zachytil slabý zvuk krokov, akoby niekto opatrne našľapoval.

A potom ďalšie kroky, ťažké a pomalé.

„Okamžite ma rozviažte!“ skríkol. „Čo to má znamenať?! Ako si to vôbec dovoľujete?“

Odpoveď neprichádzala, a to ho ešte väčšmi desilo. A miatlo.

Na tvári ucítil slabé teplo plameňa.

„Prosím, o čo vám ide?! Chcete peniaze?“ Vlastné otázky mu pripadali otrepané až trápne, ibaže nič lepšie mu nenapadlo. „Mám peniaze. Dám vám, koľko chcete, len ma, prosím, odviažte.“ Do svojich slov vložil všetku úzkosť i nádej.

„Oheň,“ prehovoril k nemu hlas, ktorý už dakedy počul... „Oheň je žiarivý, pohyblivý, priebojný aj extrémny. Je čas i priestor, a vytvára okolo seba svetlo. Oheň a svetlo vládli na počiatku všetkého stvoreného. I ty budeš počiatok. Budeš prvý. Oheň je symbol sily a schopnosti meniť veci z jedného stavu do druhého. Tvorí naše myšlienky, našu vôľu, ktorej hlavným zdrojom informácií sú oči.“

Muž schytil Valentína Vlka za vlasy a prudko mu trhol hlavou dozadu. Temeno narazilo o stĺp, z malej rany sa pustila tiecť krv.

„Bohužiaľ pre vás, pán Vlk, videli ste toho priveľa.“

Zapaľovač zaklapol.

Spútaný si vydýchol.

Ale iba nakrátko.

Muž mu z očí strhol šatku a Valentín na malý okamih zazrel svojho väzniteľa.

„To predsa...“

Dohovoriť nestihol. Ostrá široká čepeľ v mužovej pravej ruke sa dotkla jeho očného viečka. Zdúpnel a vypŕchli z neho aj posledné zvyšky ľudskej dôstojnosti. Pomočil sa a jeho análne zvierače nesplnili svoju obvyklú funkciu.

Nôž obratne prenikol Vlkovi hlboko pod ľavú buľvu. Do mozgu mu vystrelili tisíce elektrizujúcich výbojov a razom sa rozšírili do celého tela. Prúd krvi pokropil útočníka. Nie, ten muž nemal psychopatický výraz, vyzeral úplne pokojne, akoby to, čo robil, bola bežná rutina, desivá kratochvíľa na vyplnenie nudného večera s beštiálnym vyvrcholením.

Vlk reval v šialenej bolesti a telo, zvierané reťazami, sa mu nekontrolovateľne roztriaslo.

V desivom kvílení, rozliehajúcom sa medzi múrmi, a neznesiteľnej bolesti už ani nepostrehol ďalšie bodnutie.

Dva svižné pohyby noža po cievach a nervoch oddelili očné buľvy od krvácajúcich prázdnych dier.

Modré oči Valentína Vlka dopadli na podlahu, odkotúľali sa od svojho majiteľa a teraz ležali v prachu a špine.

„V mene ohňa, najctenejšieho z elementov,“ predniesol muž, lenže Vlkov mozog, potácajúci sa medzi bezvedomím a agóniou, už nedokázal dekódovať jediné slovo, „... posielam tvoje telo tam, odkiaľ niet návratu. Nebude už tajomstva, ktoré malo byť odhalené, na veky vekov musí zostať ukryté v hlbinách, zabudnuté a zničené. Tento plameň predstavuje pravdu poznania cez očistu. Teraz ťa očistím od tvojich hriechov. Dobre si vedel o ustanovení, že každý, kto robí také veci ako ty a schvaľuje, keď to robia iní, zasluhuje si smrť. Boh s tebou.“

Muž odstúpil od svojej obete, znova škrtol zapaľovačom a hodil jej ho k nohám.

Vlk vzplanul v žeravom objatí smrteľného zápasu – nie veľmi dlhého. Vzbĺkol ako ľudská pochodeň, ktorá má osvetliť najtemnejšiu noc. Jej žiaru už nevidel. Hladné plamene hltali jeho ešte stále živé telo, štipľavý dym sa nekompromisne vkrádal cez ústa a nos hlboko do pľúc a dusil ho. Spálená koža sa oddeľovala od svalov a šmýkala sa k zemi.

Po chvíli oheň nevládne telo úplne pohltil.

Dvaja muži mlčky hľadeli na svoje dielo. Mladší z nich sa v sivočiernom opare ukájal pocitom dobre vykonanej práce, priam až božskej úlohy. Starší, stojaci opodiaľ, sa iba zachmúril a silnejšie si pritlačil vreckovku na nos.

3.

14. marec 2005

Hodiny sa blížili k pol šiestej. Vyšetrovateľ Leo Legen sa rozospatý a namrzený trmácal vo svojom starom bordovom Renaulte Laguna nehostinnou lesnou cestou. K rázcestiu Pod Dlhou skalou to mal už iba necelý kilometer.

Úzku vozovku z oboch strán husto lemovali holé stromy a haluze nízkych drevín sa tu i tam šuchli o auto.

„To nám ten týždeň pekne začína,“ zahundral, keď sa musel vyhnúť ďalšiemu výmoľu. Pokiaľ nechcel riskovať poškodenie nápravy či disku kolesa, musel mať oči na stopkách. V hustnúcej hmle videl mizerne, a keďže predné svetlá na jeho aute pripomínali skôr kahance, chabo osvetľujúce nočný hrob, pre istotu radšej zapol hmlovky.

Jednou rukou držal volant, druhou z pootvoreného okna práve oklepával popol z cigarety. Fúkalo mu do ľavého ucha, ale snažil sa nevšímať si to. Povytiahol si vyššie golier koženej bundy, ktorú dostal od manželky k narodeninám pred dvoma rokmi, a nevdojak sa dotkol jazvy pod rolákom. Celoživotná spomienka. Nie príliš radostná.

Ako sedemnásťročný sa v jeden rozkvitnutý májový deň pokúsil obesiť v garáži za domom. Na gymnáziu zahorel nespútanou láskou k spolužiačke z vedľajšej triedy – Silvii. Každú voľnú chvíľu trávili spolu: kino, zmrzlina, prechádzky v parku, prvý sex – tiež v parku. Časom ale prišlo vytriezvenie, alebo čo sa vtedy so Silviou porobilo, a rozišla sa s ním. On – ako po uši zaľúbený tínedžer – ale tento jej krok náležite nepochopil. Až príliš sa na ňu naviazal, veď predsa to bola jeho prvá veľká láska, a tá býva najsilnejšia. Rozchod neustál. Preplakal a preklial mnoho dní a nocí. Utešovania matky nezaberali, rady od kamarátov takisto. Potom sa zrútil. Vzápätí opil. Otcovi vybral z kufra auta ťažné lano a v garáži ho zavesil na hák v strope. Pravdaže s hlavou vopchanou v amatérsky vyrobenej slučke. Náhoda a šťastie chceli, že práve vtedy si otec zaumienil vymeniť olej v aute. To už Leo pár sekúnd visel na lane. Otec ho včas stihol odrezať a zaviezť syna do nemocnice.

Pokus o samovraždu sa podarilo ututlať, dlhodobú absenciu v škole rodičia odôvodnili zdravotnými problémami. No v skutočnosti iba vyčkávali, kým sa mu lepšie zahojí červený šrám na krku a zlomené srdce. A keďže sa v papieroch nevyskytoval žiaden záznam o jeho psychickom skrate, nemal časom problém študovať v policajnej škole. Minulosť pripomínala len slabá jazva na krku.

Vyhodil ohorok cez okno a sťažka si povzdychol. Nedostatok spánku ho trápil už niekoľko týždňov a zanechával stopy aj na jeho tvári. Výrazné lícne kosti, večne porastené krátkym strniskom, začali lemovať šediny. Pripisoval to veku a starostiam, ktoré ho prenasledovali ako poľovné psy zranenú líšku. Mal toho veľa a zdalo sa mu, že to azda ani nikdy neskončí. Pripadal si ako veľká snehová guľa. Každým dňom sa to na neho viac a viac nabaľovalo, až z toho vznikol gigantický snehuliak, z ktorého čnela Leova hlava s hrncom, čo ho tlačil tak tesne, že mu nedovolil sústredene premýšľať.

Neprešli ani tri roky, odkedy mu zomrel otec. Leo dodnes naňho spomína. Mal ho rád, ctil si ho a vážil. Celý život spolu dobre vychádzali, i v časoch, keď Leom plieskala puberta. Práve otec trval na tom – i cez matkine námietky–, aby syna pomenovali Leonardo. Bol milovníkom umenia a obdivoval všetko, čo Da Vinci vytvoril. Matka po čase ustúpila, ale nikdy ho nenazvala inak ako Leo.

Zostal jej len on, jediný syn. A bol to práve on, kto sa o matku musel postarať, keď pred pár mesiacmi začala slepnúť. Čo teraz? Zostala sama, stará a poloslepá v obrovskom dome. Po siahodlhých, zväčša nervóznych rozhovoroch s manželkou sa napokon dohodli, že sa presťahujú z ich štvorizbového bytu na Baničovej ulici do rodičovského domu v Mlynárciach na okraji Nitry.

Napokon však na matku nemal vôbec čas a celá opatera o ňu prischla manželke Ivone. Ako by aj mohol, keď ho kedykoľvek vyženie z domu telefonát o vražde, ktorú musí ísť riešiť...

4.

Pred rázcestím Leo spomalil a zaostril zrak cez zarosené okná auta. Asi štyridsať metrov napravo blikali medzi stromami policajné majáky a kúdoly sivého dymu rozrážali ranné šero. Rázne zabočil tým smerom.

Zastavil auto kúsok od chaty, vystúpil a pošúchal si ruky, skrehnuté od zimy a od studeného volantu. Treskol dverami, lebo jemne sa zatvoriť nedali, prešiel niekoľko krokov a podliezol policajnú pásku. Kto si mohol postaviť chatu na takom odľahlom mieste? On sám veru netúžil po takej romantike a nociach strávených pánubohu za chrbtom. Ale zato je to skvelá lokalita pre zlodejov a... vrahov.

Pokiaľ tu niekto dokáže zaistiť adekvátne stopy, nechám si odťať ruku, pomyslel si pri pohľade na policajtov v uniformách, kriminalistov v civile, záchranárov a hasičov, ktorí práve zmotávali dlhé hadice. Neďaleko medzi stromami zazrel aj policajného kynológa so psom.

Chvíľu postál pred davom pobehujúcich farebných fi gúrok, ktorých refl exné pásiky na bundách sa odrážali v svetlách áut. Pripomínali mu chaoticky poletujúce svätojánske mušky.

Zahľadel sa na prízemnú, pomerne rozľahlú chatu. Prekvapilo ho, že oheň sa jej takmer nedotkol, keďže zvonka bola celá z dreva, až na kamenný spodok a plechovú strechu s tehlovým komínom a železným kohútom. Dym sa valil len zvnútra, z dokorán otvorených dverí a okien.

Oproti kráčal, silne pokašliavajúc, kapitán Boris Malus, starší kriminalista operatívneho oddelenia krajskej kriminálky v Nitre.

„Ahoj, Leo.“

„Čau,“ odzdravil Legen.

„Aj ty máš dnes službu?“

„Hej, aj ja. Inak by som tu zrejme nebol.“

„Pravda.“

„Takže, čo tu presne máme?“

„Ako ťa už isto informovali, ide o vraždu.“

„Spresni.“

„Obeť nesie viditeľné známky upálenia. Zatiaľ ho obhliadol iba lekár zo záchranky. Teraz čakáme na súdneho.“

„Vie už o tom šéf?“

„Už som s ním hovoril. Je na ceste.“

Leo sa nespokojne rozhliadol.

„Je to tu strašne pošliapané. Stopy sú určite znehodnotené.“

„A to si ešte nebol vo vnútri,“ nevlial doňho optimizmus kolega.

„Kto tu bol prvý?“

„Hasiči. Narobili riadny bordel.“

„Dobre, poďme dnu.“ Leo si pomädlil uzimené dlane a smrkol. „To je kosa! Ešte väčšia ako dole v meste.“ Chlad bol stále dotieravejší a zaliezal mu až pod kožu.

„Ani mi nehovor. Čakal si, že v horách bude teplejšie? Som tu už viac ako hodinu. Aspoň termosku s horúcou kávou som si mohol vziať. Ale dalo sa to tušiť?“

Leo nedbalo pokrčil plecami. Chcel mu čosi šplechnúť, ale uznal, že Boris nebude mať náladu na žarty. V skutočnosti ju nemal ani on. Zhlboka sa nadýchol a pokrčil nosom.

„Smrdíš, akoby si tri dni chrápal pri táboráku.“

Malus si privoňal k rukávu vetrovky.

„Choď do chaty, budeš aj ty!“

„Čo tu vlastne hasili? Budova vyzerá nedotknutá. Podľa toho, ako mi situáciu vykresľoval operačný dôstojník, očakával som len kôpku popola.“

„Neviem, ako verne ti to opisoval, keďže tu nebol, ale bude aj popol, ak to tak mám povedať. Len vydrž. Poď za mnou, uvidíš,“ ubezpečil ho Boris. „Ono vlastne,“ vysvetľoval mu cestou k zrubu, „pod chatou je vybudovaná betónová pivnica či bunker. Proste kompletne uzatvorený priestor. Preto sa oheň z neho nedostal a nerozšíril sa na povrch. Slovom, zhorený je len ten človek, zvyšok bunkra a miestnosti hore sú iba okadené dymom.“

„A čo pes? Chytil sa?“ Leo mykol bradou k nemeckému ovčiakovi, ňuchajúcemu v poraste.

„Zachytil čerstvú pachovú stopu. Vlastne viac stôp. Zhoda bola dnu aj vonku, ťahala sa až tamto k ceste,“ ukázal Boris. „Lenže na tom mieste končí.“

„To znamená, že tam zrejme nastúpili do auta.“

„Celkom určite.“

„Komu to tu vlastne patrí?“

„Istému bývalému vysokoškolskému profesorovi. Ešte donedávna šéfoval aj archeologickému ústavu SAV tu v Nitre, teraz si užíva dôchodok. Volá sa Oleg Kaufmann, má vilu pod Zoborom.“

„On je obeťou?“

„Nie.“

„A kto?“

„Neskôr ti to vysvetlím.“

Leo pokýval hlavou. „Vie už teda majiteľ, ten Kaufmann, o tom, že mu horela chata?“

„Zatiaľ sme mu to neoznámili, uvidíš prečo.“

5.

Leo Legen a Boris Malus prešli z malej terasy do veľkej miestnosti zariadenej starým nábytkom. Pobehoval tam celý tím kriminalistických technikov v bielych overaloch. Jeden z nich, ktorý bol práve otočený tvárou k dverám, zodvihol ruku a pozdravil sa s vyšetrovateľom. Jeho výraz a nemé pokrútenie hlavou naznačovali, ako sa im darí so zabezpečením stôp.

Leo sa pozrel na podlahu a dal technikovi za pravdu. Okrem niekoľkých číselne označených miest boli všade kaluže vody, mokré, miestami zablatené odtlačky topánok, ktoré zanechali hasiči.

Snažil sa z interiéru zachytiť čo najviac detailov: dve malé dvojité okná s vonkajšími drevenými okenicami, ťažký dubový stôl, štyri masívne stoličky a pod nimi hnedý vzorovaný koberec. Ďalej dve staré vysoké almary, ktoré už dávno nahlodal neúprosný zub času, v ľavom kúte liatinový sporák na tuhé palivo, dve ustlané postele na kovových nohách v opačnom kúte. Chata nepochybne patrila poľovníkovi, čo dokazovali vypreparované trofeje vysokej zvery, hľadiacej mŕtvymi očami rovno na neho, na Lea.

Malus ho nasmeroval do zadnej časti miestnosti k zdvihnutému železnému poklopu a o pár sekúnd zmizol v otvore.

Leo ho nasledoval. Úzkymi schodmi vliezol do pivnice, ktorú od spodného schodu oddeľovali ťažké kovové dvere. Boris čakal pri nich.

„To je oceľ, šírka sto milimetrov,“ začal vysvetľovať Malus a dlaňou pleskol po dverách, až Leovi zazvonilo v ušiach. „Musia byť ťažké ako sviňa. Hlavne preto sa plamene nedostali von. A vlastne ani dostatok kyslíka nevošiel dnu, keďže tu nie je žiadne okno ani nič, čím by prenikol.“

Leo nadvihol obočie a očami skúmal zadymený priestor, podchvíľou preťatý bleskom fotoaparátu.

„Takže nič,“ zašomral si viac-menej pre seba.

„Áno, ako vidíš, sú tu len holé steny a jeden stĺp v strede, o ktorý je priviazaný nebohý.“

Nebohý – čo je to za slovo? zarazil sa Leo. Kedy sa dal Boris na teológiu?

„Tak sa na to pozrime,“ vyhlásil a pristúpil k čomusi, čo bolo kedysi človekom. Do nosa mu neustále vrážal prenikavý smrad spáleného mäsa a priškvarených vlasov. Bolo to odporné a strašidelné zároveň. Vo svojej dlhoročnej praxi vyšetrovateľa nevidel takto zhoreného človeka. Čo asi musel ten chudák podstúpiť, kým naposledy vydýchol? Zhorel zaživa, alebo už bol mŕtvy predtým?

„Pod vrstvou betónu je železná podporná konštrukcia, zrejme aby strop odolal väčšiemu tlaku. Akiste malo byť toto miesto bezpečne chránené pred vonkajšími vplyvmi,“ vysvetľoval ďalej Boris, keď podával kolegovi gumené rukavice a rúško na tvár.

„Takže je to predsa bunker.“

„Správne,“ pritakal Boris a potľapkal stĺp. Na rukavici mu zostala čierna šmuha. „Samý betón a oceľ. Nemalo tu – okrem obete – čo horieť. Keby to tu bolo, poviem príklad, plné dreva, betón by vydržal tak hodinu. Lenže tu nie sú okná a dvere boli natesno zatvorené, čiže plamene bez prísunu kyslíka po chvíli samočinne zhasli a nevznikol žiadny rozsiahlejší požiar. Preto chata zostala nedotknutá.“

Leo ho pozorne počúval. Mal z toho všetkého zmiešané pocity.

Medzitým na príjazdovej ceste zastalo auto. Vystúpil z neho súdny lekár s kufríkom v ruke a nechal sa policajtom odprevadiť na miesto činu.

6.

Muža v hlbokom kresle rozpaľoval oheň z kozuba i vnútorný nepokoj. Je to už pekných pár rokov, odkedy sa rozhodol pre svoj čin. Vari ani nie tak vlastným pričinením. Vedel, kto ho popohnal, prebudil v ňom pravdu, ktorú sa pokúšal dusiť hlboko vo svojom vnútri.

Ten starec.

Možno keby ho nikdy nestretol, všetko by teraz bolo iné.

Spomenul si na ten prekliaty deň, keď sa stratil a blúdil v hustých lesoch pod úpätím starodávnej kamenistej hory. Kedysi mala mnoho názvov, no dnes je tá obrovská hromada skál všeobecne známa ako Nevado Sajama.

Bol ešte veľmi mladý, keď potajomky sledoval výskumnú výpravu, ktorá sa predierala takmer nepriechodným pralesom. Nenápadne sa za nimi zakrádali, iba on a nosič batožiny. Ubiehali týždne a on vytrvalo sledoval počínanie expedície, čo ho doviedla k tajomstvu, o ktorom veľa počul, ale neveril, že naozaj jestvuje.

Ani čas nedokázal zmazať desivé spomienky na to, čo tam vtedy videl a zažil. Priniesol si ich so sebou domov ako temnotu, ktorá prevýši aj najzlovestnejšie predstavy pekla. A mohol bdieť alebo snívať, no stále mal pred očami ten otvor, pripomínajúci rozďavenú papuľu diabla, ktorým nikdy nemal vkročiť dnu...

Na tvári mu zahral trpký úsmev, keď si v mysli vybavil svoje detstvo. Či sa s tým narodil alebo nie, ale od malička miloval tajuplné veci. Túžil riešiť záhady, skúmať ich a zisťovať, čo a ako funguje. Od prvých okamihov, ako sa naučil čítať, bol posadnutý dejinami, dávnymi kultúrami, ich starobylými národmi, životom, či dokonca životom po živote ako sprievodným javom tej-ktorej civilizácie. Ich rodinná knižnica mu k tomu poskytovala nekonečné materiály, knihy a záznamy, ktoré ho posúvali vo vedomostiach ďalej a ďalej. Hltal ich s neskonalou zvedavosťou. Ponáral sa do starých právd, príbehov i mytológie. To bol jeho svet – detský svet. Nehrával sa s hračkami ako iné deti; neustále mal v rukách lopatku a vŕtal sa v zemi či piesku v očakávaní, že tam nájde čosi zvláštne, niečo, čím by sa mohol popýšiť, že to objavil práve on. Áno, on, so svojou vôľou a nezmernou výdržou.

Spočiatku bádal len na ich rodinnom pozemku. Záhradu za domom rozrýpal skrz-naskrz, z čoho neboli dvakrát nadšení jeho rodičia, ale snažili sa ho chápať. Otec ho možno i skryte podporoval. Neskôr kopal takmer všade, kde to len bolo možné. Neďaleké lesy mu ponúkali mnoho možností, nie však výsledkov.

Bol ešte len dieťa.

Ako bežal čas, táto záľuba ho neopustila, preto sa celkom prirodzene po maturite rozhodol pre štúdium archeológie. Neskôr z nej získal aj doktorát.

Už ako gymnazista vyrážal s partiou rovnakých nadšencov počas víkendov a prázdnin na menšie výpravy, vybavený lopatou, čakanom a malými kefkami, sem-tam aj zakázaným detektorom. Chodili po miestach starých hradísk, osídlení a pohrebísk v nádeji, že objavia vzácne nálezy, úlomky predmetov či aspoň zopár zachovalých fosílií. Pulzoval v nich adrenalín z nadšenia i zo strachu pred odhalením, no zvedavosť vždy prevýšila všetky obavy. Počas vysokej školy naberal skúsenosti už na ofi ciálnych expedíciách a postupne získaval v branži dobré meno.

Predchádzalo tomu však veľa útrap a strastiplná cesta.

7.

Keď hasiči vyrazili vchodové dvere, v chate ich namiesto páľavy ohňa privítal podozrivý zápach a slabý dym, ktorý prenikal úzkou škárou spod železného príklopu v kúte izby. Zato z pivnice sa na nich vychrlilo nepreniknuteľné mračno hustého sivočierneho čmudu. S maskami na tvárach mali čo robiť, aby celý priestor dokázali odvetrať. Museli usmerniť odvod tepla a dymu pomocou prenosných tlakových ventilátorov, a hlavne pamätať na to, že v silne zadymenej miestnosti môže dôjsť k náhlemu vzplanutiu či explozívnemu horeniu. Do čierňavy pivnice rozsvietili niekoľko bateriek. To, čo v rednúcom dyme zazreli, chlapmi riadne otriaslo.

„Vrah presne vedel, čo robí,“ utrúsil Malus. „Mal to prešpekulované. Dám krk na to, že si bol úplne istý, že k požiaru prídu najskôr hasiči a zničia väčšinu stôp, ak nie všetky.“

„Kto ale zavolal hasičov, keď oheň neprenikol von? Kto mohol vedieť, že tu horí, ak nebolo vidieť žiaru ani dym?“ spýtal sa Legen.

„Veď o to ide! Na stodvanástku volal akýsi človek, že vraj kúsok za rázcestím Pod Dlhou skalou horí chata. A pretože je v tejto lokalite jediná, nebolo zložité ju nájsť.“

„Preverili ste číslo, z ktorého volal?“

„Samozrejme. Telefonoval z automatu na Obchodnej ulici. Iba stručne oznámil, že tu horí a rýchlo položil.“

„Takže to bol muž?“

„Áno, ale nebude ľahké vystopovať ho. Ten automat budú musieť prezrieť technici a bude tam odtlačkov až-až.“

„Obávam sa, že nebude ľahké zistiť ani totožnosť obete,“ zamračil sa Leo.

„Podľa všetkého ide o Valentína Vlka. Šesťdesiatšesť rokov, profesor klasickej archeológie Filozofi ckej fakulty Trnavskej univerzity. Vraj dosť známy pojem vo svojom odbore.“

„A to odkiaľ vieš?“

„Na komode pri dverách zostala položená jeho peňaženka aj s dokladmi.“

Leo vyvalil oči. „To žartuješ!“

„Fakt nie. Priložili sme ju k dôkazovému materiálu.“

„Si si istý, že patrí obeti? Čo ak ju tam zabudol páchateľ, prípadne mu vypadla? Tiež môže byť ukradnutá a zámerne podstrčená, aby nás zmiatla a mŕtvy sa nedal identifi kovať.“

„To je možné a pripúšťam, že aj logické, ale Vlk je odvčera večera nahlásený ako nezvestný. Iné osoby v hlásení o nezvestnosti neevidujeme.“

Leo si pošúchal nos, lebo ho v ňom trochu štípal dym.

„Hovoríš, že bol z Trnavy? Ako sa dostal sem?“

„Pracoval tam, ale býval tu v Nitre. Na Chrenovej v trojizbovom byte spolu s manželkou.“

„Takže Vlk pracujúci v Trnave, bývajúci na Chrenovej, nájdený v chate ďaleko za Zoborom, čo patrí istému Kaufmannovi, ktorý býva Pod Zoborom.“

„Presne tak.“

„Nie je to nejaké zamotané?“

Malus rozhodil ruky.

„Treba skutočne potvrdiť, že ide o toho Vlka. Vidím to na testy DNA.“

8.

Muž prešiel pohľadom od kozuba k zarámovanému diplomu na stene. Pripomenul mu úspešné zavŕšenie štúdia, získanie titulu a časy, keď precestoval takmer celý svet v honbe za dávnymi artefaktmi. Skoro všetky cenné nálezy, ktoré rokmi nazbieral, skončili v rôznych múzeách. Tie najvzácnejšie si však našli miesto v iných − tajných zbierkach.

Začiatky neboli vôbec jednoduché. Stalo sa, že nedostal vízum, a vtedy zavážil hlas istého významného člena akadémie vied − štempeľ s podpisom sa hneď našiel.

Avšak nič nie je zadarmo. Ako protislužbu – či sa mu to páčilo alebo nie – musel akademikovi zakaždým odovzdať nálezné vo forme niektorého zo svojich objavov, tajne prevezeného cez hranice. Tu a tam s malými komplikáciami, samozrejme, lenže peniaze vždy a všade dokázali divy. Akademik si najvzácnejšie kúsky nechával buď pre seba, alebo ich nelegálne a za drahé peniaze odpredával zberateľom do západných krajín, prevažne do Nemecka, Holandska a Luxemburska. Mal svoje osvedčené cesty...

Mladík starca časom úplne znenávidel, ale odmietnutie mohlo znamenať jeho koniec. Akademik bol veľmi vplyvný, s konexiami vari na všetkých vysokých miestach vtedajšieho režimu. Stačil by jediný telefonát a mladý perspektívny archeológ by putoval do väzenia za pašovanie či, nedajbože, sabotáž. Ten muž, tá stará ľudská ohava, ho mal úplne pod kontrolou. Nespočetnekrát obanoval chvíľu, keď ho prvýkrát požiadal o pomoc. Nemalo sa to stať, teraz to vedel, no už sa s tým nedá nič robiť.

9.

„Tu je všetko jasné. Podrobnosti dostanete v správe,“ rozlúčil sa doktor Ali, ako sympatického súdneho lekára orientálneho pôvodu všetci volali.

Keď si Leo v hlave premietol možné scenáre, ako sa udalosti v podzemí chaty mohli odohrať, ani s jedným nebol spokojný. Navonok to, samozrejme, vyzeralo ako jasné upálenie − a potvrdil to aj súdny lekár −, ale niečo mu na tom nehralo. „Prečo to lano, ktorým mala obeť zviazané ruky, nezhorelo?“ spýtal sa kolegu.

„Technik mi vysvetlil, že je to špeciálne horolezecké lano s oceľovým medziopletom, ktoré odolalo ohňu a ostalo omotané okolo zápästí. My teraz musíme zistiť, akej je značky, kde, kedy a kto ho kúpil. Hádam nám to trochu objasní situáciu a priblíži nás to k páchateľovi. Ale vieš, čo mi tu ešte nesedí?“ pokračoval Boris.

Leovi tam nesedelo mnoho vecí, ale bol zvedavý na kolegove úvahy.

„Tá peňaženka. Prečo by si ju vykladal z vrecka a nechal položenú na viditeľnom mieste? Myslím si, že peňaženku nám podstrčil vrah s nejakým úmyslom. Zahráva sa s nami, nič iné mi z toho nevychádza.“

„Môže to byť tak. Našli ste tu nejaké zápalky, niečo, čím by ho zapálili? Nejaké trasologické stopy, daktyloskopické odtlačky, hocičo?“

„Niekoľko odtlačkov prstov a topánok sa našlo, ale hlavne − máme zapaľovač. Keďže ležal na zemi v tesnej blízkosti obete, dá sa predpokladať, že s vraždou bezprostredne súvisí. Poznáš to, taký kovový zapaľovač s výklopným vrchnákom. Niečo je na ňom vygravírované, ale bol príliš obhorený. Musia ho preskúmať a vyčistiť, potom sa uvidí. Môže nám aspoň trochu pomôcť.“ Boris urobil malú pauzu. „A máme ešte niečo,“ ukázal hrdo Leovi malé vrecko.

„Obrúčka?“

„Mal ju pod chodidlom. Keď ho dali dole zo stĺpa, neuniklo to jednému technikovi. Aj tú musia vyčistiť, možno na nej bude tiež niečo vyryté.“

„Tak nám hádam prezradí niečo o majiteľovi.“

„Dúfajme.“

„Tak či onak, treba zabezpečiť všetky stopy a vecné dôkazy, aj keď sa javia nepodstatné. V priebehu vyšetrovania sa môže dokázať opak.“

„Veď robia, čo môžu,“ ukázal Boris na tím technikov.

„Viem, viem. Ale ak nám niečo unikne, nebudeme mať z toho radosť.“

Leo sa poškriabal na zátylku a zatváril sa dosť mrzuto.

„Ali si vopred netrúfol odhadnúť čas smrti obete,“ ozval sa opäť Boris. „Budeme musieť vychádzať len z toho, kedy bol nahlásený požiar. A to sa stalo dnes po polnoci o jedna štyridsať. Obeť pravdepodobne zomrela hodinu predtým, teda približne o pol jednej.“

„Prečo myslíš?“

„Ako som spomínal, volanie sa uskutočnilo z búdky na Obchodnej ulici. Ak volal samotný vrah, musel sa tam dopraviť a to nejaký čas trvá.“

Dym sa z bunkra postupne vytratil, a hoci to nebolo ešte ideálne, viditeľnosť a dýchateľnosť sa zlepšili. Boris sa s baterkou v ruke rozhliadol lepšie dookola a prešiel k zadnej stene miestnosti.

„Pozri sa na toto!“ zamieril lúčom svetla do stredu steny. Múr síce pokrývala vrstva usadenín, pod nimi však presvitali akési červené čiary. Keď sa lepšie prizreli, rozoznali pod nánosom asi metrový obrazec.

„Trojuholník? Červený? Čo to môže znamenať?“

„Zrejme to má niečo symbolizovať.“

„Myslíš? Ale čo?“

„Netuším. Možno nám chcel zanechať nejaký odkaz.“

Leo podišiel bližšie k stene, takmer sa jej dotýkal nosom.

Čo si o sebe tá bezcitná sviňa myslí? Chce sa s nimi zahrávať? Toto, doriti, nie je americký triler, toto je Nitra, tak čo tu robia nejaké symboly?

„To je krv, či farba?“ spýtal sa napokon.

„Vyzerá to na syntetickú farbu, zrejme sprej. Stery sú už odobraté, v labáku to preveria.“

Leo počúval kolegu na pol ucha, hľadel na prikrytú mŕtvolu. Kto a prečo niečo takéto urobil? Aký mal motív, koľko času mu to zabralo? Chystal sa na to, alebo to bol iba spontánny výbuch agresie? Hlavou mu vírili otázky, na ktoré bude musieť nájsť odpoveď.

Za chrbtami kriminalistov sa ozval hlas.

„Ako to vidíte, chlapi?“

Leo a Boris otočili hlavy k dverám, v ktorých sa krčil šéf úseku násilných trestných činov krajskej kriminálky v Nitre Emanuel Halász.

Boris si odkašľal.

„Nie moc ružovo, šéfe.“

Halász stiahol obočie, čupol si a nazrel pod čierny igelit.

„Hrôza,“ povedal pohoršene, zakryl tvár mŕtveho a vstal.

„Videl si to hore v chate aj pred ňou, že?“ opýtal sa ho Boris.

„Videl. Aj to je hrôza.“

„Čaká nás poriadna robota. A technikom ani najmenej nezávidím. Tí sa z toho aj poserú.“

„Hneď ako sa vrátiš, nezabudni kompletne zaprotokolovať obhliadku.“

„Veď nie som na hlavu padnutý. Viem, čo mám robiť,“ odvrkol Boris. Bol unavený, nevyspatý, a keď si predstavil, koľko písania ho čaká, ostal už aj podráždený.

Halász mu na to neodpovedal. Teraz nemal náladu riešiť Malusovu nervozitu. Stála pred nimi neľahká úloha.

„Pred chvíľou mi volal riaditeľ, už sedí v aute a ide sem. Nebude sa mu to páčiť.“

„Komu by sa to páčilo?“ zahundral Leo. „Cítim v kostiach, že toto nedopadne dobre.“

Ibaže pocity v Legenových kostiach boli jedna vec a more práce, čo majú pred sebou, druhá. V tej chvíli nikto z nich nevedel, kam až ich pátranie po vrahovi Valentína Vlka dovedie.

---

Leo sa potreboval nadýchať čerstvého vzduchu. Zvrtol sa na odchod. Boris sa k nemu pridal. Halász ostal ešte v bunkri, vyčkávajúc príchod riaditeľa.

Dvojica vyliezla schodmi a veľkou miestnosťou prešla smerom k vstupným dverám, keď Leovi náhodne padol zrak na dlážku. Pri prahu ležal kúsok slamy, iba jediné steblo, malé a sploštené. Zohol sa a vzal ho do ruky, mal divný pocit, že to steblo kamsi patrí. Kam ale, zostávalo pre neho záhadou. Vložil si ho do vrecka bundy.