epub copyright © 2012 by iAdverti

epub producer © 2012 iAdverti

All rights reserved.

www.iadverti.com

© Vydal: Artis Omnis v edícii Margo

Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina

www.artisomnis.sk

Redakčná a jazyková úprava: Ivana Horecká, Andrea Harmanová

7. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

© Juraj Červenák, 2012 (www.cervenak.sk)

Bonus © Rastislav Weber, 2012 (Marbh)

Cover & Illustration © Michal Ivan, 2012 (michalivan.net)

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

ISBN: 978-80-89341-48-1

Cover Image

NÁVRAT ČERNOKŇAŽNÍKA

Príbehy o slovanskom čarodejníkovi Roganovi a jeho vlčom spoločníkovi Goryvladovi som začal písať v roku 1998. Prvé poviedky vyšli v sci-fi/fantasy časopise Fantázia, neskôr v Pevnosti a Ikarii, ich preklady sa objavili v poľskej Nowej Fantastyke či americkom Weird Tales a vo viacerých antológiách. Poviedkam, ktoré neskôr vyšli súhrnne v zbierke Vojna s besmi, chronologicky predchádzala románová trilógia Vládca vlkov, Radhostov meč a Krvavý oheň.

Už po dopísaní cyklu Černokňažník mi bolo jasné, že Rogan a Goryvlad nepovedali svoje posledné slovo. Trilógia popisovala ich stretnutie a cestu k vláde nad Krvavým ohňom v svätyni na Kančej hore. Zakončil ju Roganov „nástup do funkcie černokňažníka“. Jeho ďalšie pôsobenie síce mapovali poviedky vo Vojne s besmi (a v antológiách Kámen a krev a Čas hrdinov), ale boli to len akési útržky dobrodružstiev, len náznaky toho, čo by Rogan a Goryvlad mohli ešte zažiť.

V rokoch po prvom vydaní Černokňažníka som sa venoval iným hrdinom a cyklom, ale tieň tých dvoch som stále cítil za chrbtom, čitatelia sa na nich neustále pýtali a vo mne dozrievalo odhodlanie napísať o nich ďalšie knihy. Príbehy, v ktorých by som ich osudy rozprestrel do výrazne epickejších rozmerov. Na začiatku 9. storočia bolo v slovanských (a priľahlých) krajoch rušno, nuž som si zaumienil, že Rogan a Goryvlad sa zúčastnia všetkých zásadných dejinných udalostí toho obdobia. Veľké ťaženie Frankov proti českým kmeňom, vojna Bulharov s Byzanciou, prvé konflikty Moravy a Nitry... Ako by to bolo, keby Rogan a Goryvlad nepriložili ruku k dielu?

Vhodný čas na ich návrat nastal po vydaní novej, prepracovanej verzie Černokňažníka. Cyklus Čierny Rogan tak v slovenčine, ale i v upravenom českom a poľskom preklade plynulo nadviaže na pôvodné časti. Spočiatku som plánoval trilógiu, ale nakoniec bude mať séria voľnejšiu štruktúru, pôjde o niekoľko samostatných príbehov, z ktorých niektoré (tak ako Zlato Arkony) vyjdú v dvoch dieloch.

Zlato Arkony je príbeh, ktorý mal pôvodne slúžiť len ako úvod k celkom inému dobrodružstvu, konkrétne k zmienenej vojne českých kmeňov s Franskou ríšou. Lenže z kapitoly sa stala novela a tá rýchlo „vykypela z hrnca“ a nabrala rozmery románu. Krátko po tom, ako som ho začal písať, som si uvedomil, že ten príbeh je príliš epický a nakoniec vyjde v dvoch dieloch.

Samozrejme, za tie roky sa zmenil nielen štýl môjho písania a komponovania príbehov, ale iní sú aj Rogan a Goryvlad. V období medzi pôvodným Černokňažníkom a Čiernym Roganom som napísal niekoľko knižných cyklov (Bohatier, Bivoj, Dobrodružstvá kapitána Báthoryho), v ktorých som sa od čistej fantasy priklonil viac k historickému románu. Preto aj Zlato Arkony je omnoho viac „historickejšie“ ako staršie Roganove príbehy. Iste, nechýbajú čary, bohovia a démoni, taktiež príbeh a postavy sú čisto vymyslené, ale prostredie je v rámci možností maximálne realistické.

Znalci raného stredoveku a slovanskej histórie budú, prirodzene, namietať, že som si mnohé dejové prvky prispôsobil a posunul v čase. Svätyňa na Arkone v čase nášho príbehu ešte nemala takú vážnosť a Volyn (legendárna Vineta, resp. Jomsburg) nabral podobu opisovanú na nasledujúcich stránkach až o dobrých 150 rokov neskôr. Mojím zámerom však bolo pestro a výdatne predstaviť prostredie polabských Slovanov. Väčšina toho, čo dnes vieme o starých Slovanoch, totiž pochádza zo záznamov dobových kronikárov práve o polabských, resp. pobaltských kmeňoch. Mená bohov, opisy sídlisk a kultových miest, zvyky, obrady, vojnové ťaženia atď. Bola by škoda, keby sa Rogan a Goryvlad pohybovali len v presne historicky vymedzenom časopriestore. Veď pohanská kultúra rozkvitala v končinách na brehoch Odry a Labe až do 12. storočia, teda ešte dobrých 300 rokov potom, čo napríklad Veľká Morava oficiálne prijala kresťanstvo a slovanskú kultúru v nej takmer zadusili cudzie vplyvy.

Zlato Arkony nie je historický román. Je to historická fantasy. Narába preto s niektorými údajmi voľne a snaží sa do jedného príbehu skoncentrovať väčšinu toho, čo som si o pobaltských Slovanoch naštudoval. Černokňažníkovi čitatelia sú pozorní a často ide o ľudí, ktorí o „slovanských záležitostiach“ vedia viac ako ja. Predpokladám teda diskusie typu „tento archeologický nález, na ktorý je v románe odkaz, pochádza až z 11. storočia, a ty ho dávaš do obdobia krátko po roku 800“. Na tieto debaty sa vopred teším, ale zároveň musím upozorniť, že tieto „odchýlky“ nie sú spôsobené neznalosťou, ale snahou vyťažiť z daného prostredia maximum pre príbeh.

Dnes už píšem inak ako v dobách práce na prvých černokňažníkových dobrodružstvách. Viac sa venujem prekresleniu postáv a splietaniu zložitejších dejových línií. Na Zlate Arkony je to poznať, má o čosi prepracovanejší príbeh ako predchádzajúce časti. Takisto sa zmenili Rogan a Goryvlad. Už to nie sú iba potulní lovci démonov. Pokúsil som sa ich posunúť ďalej, do drsnejšej polohy, a načal som i tému „skorumpovania mocou“. Rogan sa tak z pôvodného „slovanského Geralta“ posúva k zákulisnému manipulátorovi Merlinovi. Bude to s ním ešte zložité.

No napriek všetkému vyššie uvedenému, cyklus Čierny Rogan pokračuje v tradícii oddychového čítania. Nemá v úmysle dávať lekcie z dejepisu a archeológie a ohromovať zložitými dejovými štruktúrami. Je to stále predovšetkým jednohubka, ktorá má pobaviť, poskytnúť zážitok čítania na jeden dúšok a popri tom preniesť čitateľa do dôb našich dávnych predkov. Bez prikrášľovania, no predsa s nádychom tradičnej dobrodružnej romantiky.

Nech je vám v Roganovej a Goryvladovej spoločnosti naďalej príjemne.

Ďuro Červenák, 3. septembra 2012, Banská Štiavnica

KAPITOLA PRVÁ - JAROVÍTOV ŠTÍT

Rohy zahučali nad Volgostom práve vo chvíli, keď sa Vlada pritisla lonom k Bratimírovmu stehnu a jemným otieraním sa ho snažila zobudiť a primäť k troške vášne, než sa vonku rozvidnie.

Huuuuuuuuum!

Bratimír zaraz rozlepil oči, odstrčil Vladu, strhol zo seba hune zohriate nahými telami, vyskočil z lôžka a naboso prebehol k dverám. Závoru v tom chvate takmer odlomil. Prísvit skorého rána vrúbil urastenú postavu na prahu.

Vladu prudká reakcia kniežaťa nezaskočila. Hoci našla útočisko vo Volgoste iba nedávno, už rozoznala zvuk tunajšieho rohu, ktorý zo zrubenej strážnej veže nad prielivom ohlasoval blížiace sa lode.

A toto nebol roh Volgostu.

Huuuuuuuum!

To svoj príchod oznamovali cudzinci. Bezočivo, panovačne, výhražne.

„Vrátili sa,“ otočil Bratimír pohľad k Vlade.

Akoby ju hodili do ľadovej vody.

„Tak skoro?“ Plesla chodidlami do borovicovej dlážky, schmatla halenu a vstala. Vlasy sa jej v zlatistej riave rozliali po pleciach, prsiach a chrbte. „Nemali sa ukázať až po dožinkách?“

Bratimír zachmúrene prikývol a začal zbierať ošatenie, rozhádzané okolo lôžka.

„Možno len prechádzajú,“ pretiahol si cez hlavu suknicu. „Na ceste za novou korisťou.“

„Kam by šli? Štetín už zlomili a na Volyn sa neosmelia.“

„Čo ak našli odvahu?“

Vlada pomohla kniežaťu navliecť pancier z kože pobitej železnými doštičkami. K boku si pripol meč, za opasok zastokol bradaticu, cez plece prevesil okrúhly štít, pod pazuchu strčil prilbicu a do ruky zobral kopiju.

„Jarovít,“ vydýchol, keď pred ním Vlada otvorila dvere, „vieš, že nemám zbabelé srdce. Neraz som k tvojim nohám položil vojnové trofeje, napojil ťa býčou i ľudskou krvou. No ak môžeš, dnes moje železo nechaj suché.“

Sklonil hlavu pred nízkym prekladom a vyšiel zo zrubu. Vlada ho nasledovala. Kiežby o svojom srdci mohla tvrdiť niečo podobné.

Lode naháňali strach. A nielen kvôli čiernym plachtám a ohromným zubatým lebkám nasadeným na čeleňoch. Boli skoro dvakrát väčšie ako veslice kmeňov v ústí Odry – každá viezla sedemdesiat až sto mužov. Na dôvažok vyzerali, akoby sa po zahmlených polnočných moriach plavili už od čias obrov – ich trupy dávno sčerneli a stvrdli tak, že obšívka pripomínala železné či kamenné šupiny.

Ozajstné dračie lode.

Huuuuuuuuuuuuuuuum!

Vlada sa z priedomia kniežacieho dvorca dívala, ako prvá loď mieri k prostému drevenému mólu. Spomenula si na deň, keď čierne veslice prvýkrát vplávali do srdca Rujany. Vtedy ich bol tucet, dnes iba tri. No tentoraz vedela, kto sa z nich vylodí a čoho je schopný. Striasla sa, akoby okolo nej precválala jazda duchov.

„Pri Peruničovej piatej hlave!“

Hlas dávno ochripel od povelov, bojových pokrikov, divých piesní a potokov piva a medoviny. No stále z neho sršala autorita, takže zmätenú vravu na nádvorí rozsekol ako širočina práchnivý klát.

„Čo tu stváraš, pani?“

Vlada sa obzrela. Pregval kríval, pretože zamlada mu úder dánskej sekery dochrámal stehennú kosť. Pravé plece držal vyššie ako ľavé, lebo mu ľavú lopatku roztrieštil obodritský šíp. Na ľavej ruke mu chýbal ukazovák a kus prostredníka – pamiatka na ostrie franského meča. Šedivý porast na tvári pretínala škaredá, zdurená jazva, ktorá len zázrakom nepoškodila oko. To spôsobil nôž jeho prvej ženy. Zbesnela od žiarlivosti, keď si Pregval z nájazdu na Stargard privliekol mladú vagrijskú otrokyňu.

No hoci mrzák, práve Pregval zachránil Vladu pred zradcami i požiarom, čo zhltol polovicu Rugardu. On dopravil dievča z Rujany na pevninu a do bezpečia.

Zdanlivého, ako práve vysvitlo.

„Nepretŕčaj sa tu!“ schmatol ju za lakeť. „Ak ťa zazrú, beda nám!“

„A všetkým vo Volgoste,“ dodal temne Bratimír, okolo ktorého sa už zbiehala kniežacia družina. Muži si náhlivo zapínali opasky, uťahovali šnurovania, nasadzovali prilbice. Do lukov napínali tetivy. Buchot, cvengot a dupot sa niesli k opevneniu, ktoré oddeľovalo dvorec od široko roztrúseného osídlenia na brehu Peny. V podhradí, ako inak, vládla panika a zhon. Už prvé zahrmenie rohov vydurilo ľudí z obydlí. Len čo zbadali čierne lode, rozbehli sa k hradbám na úbočí alebo k najbližšiemu lesu.

„Schovaj sa v svätyni, Vlada,“ nakázal Bratimír. „Neukazuj sa, kým čierne obludy neodrazia od brehu, aj keby to malo trvať dni.“

„Som cudzinka, nemôžem vstúpiť na posvätnú...“

„Môžeš. Musíš. Odkáž žrecovi, že je to môj rozkaz. Zaplatím Jarovítovi vlastnou krvou, ak ťa prichýli a schová.“

Vrhla ešte jeden pohľad ponad val a palisádu. Mólo sa už hemžilo ozbrojencami z prvej lode. Zvyšné veslice začreli kýly do pobrežného štrku a muži skákali cez obruby na plytčinu.

Muži. Kiežby.

Otočila sa k Bratimírovi, rýchlo mu ovinula ruky okolo krku a vtisla bozk na ústa lemované pichľavým strniskom. Áno, pôvodne sa mu votrela do priazne z čírej vypočítavosti, opantala ho vôňou lona a obratnosťou na lôžku. Vedela, že len s pomúteným rozumom ju prijme a vystaví tak Volgost prípadnej nevôli jej prenasledovateľov. Ale ani on nebol naivný – dobre vedel, prečo s ním tak ochotne zaliezla pod hune. Neskôr ju chcel poslať kade ľahšie, možno použiť namiesto tribútu... no zrazu sa od seba nevedeli odtrhnúť a všetky bočné úmysly sa vyparili v horúčosti milovania.

„Utekaj,“ pozrel jej do očí. „Nedovolím, aby sa k tebe čo len priblížili.“

„Poďme, pani,“ zavrčal Pregval a znovu ju schmatol za rameno. Vykĺzla pohľadom z Bratimírových očí, zvrtla sa a v sprievode siedmich Ránov, posledných bojovníkov z otcovej družiny, vykročila hore úbočím.

Na návrší stála v tieni starých dubov Jarovítova svätyňa. Uctievali ho aj na Rujane, ale tam bol dosiaľ duchom plodnosti a dažďa, ktorý pokrýval lúky trávou a lesy lístím. Tunajší ho povýšili na hlavné božstvo a dali mu kopiju, štít a bieleho tátoša, symboly bojovníka.

Vlada sa v duchu modlila, aby volgostský Jarovít nebol príliš hrdý a prijal ju pod svoju ochranu.

Huuuuuuuuuuum!

Tentoraz zarevali rohy Volgostu. Bojovníci vybiehali po trávnatom vale, prúdili po ochodzách, stavali sa k strieľňam v medzerách kolovej hradby, štverali sa po rebríkoch na veže.

„Zavrite bránu!“ zakričal jeden z Bratimírových pobočníkov.

„Nie!“ sekol mladý vládca. „Nech nás z ničoho nepodozrievajú. Ak ukážeme strach, vycítia, že niečo skrývame.“

Pobočník vypúlil oči. „Knieža, vystavíme sa tým...“

„Treba si zachovať chladnú hlavu. Inak nám ju schladia železom.“

„Odrazíme ich. Je ich menej ako minule...“

„No stále priveľa. Nedáme im zámienku na útok. Pretože ak dôjde k bitke, Jarovít nám pomáhaj.“ Bratimír sa nadýchol a cvengol okovanou pätkou kopije do brvna pod nohami. „Pripravte sa, bratia! Zbrane do strehu, oči na stopkách! Ale pamätajte – bez môjho pokynu nikto nepustí tetivu, nepovie slovo, ani sa len škaredo nepozrie!“

Hemženie na hradbách ustalo, vrava stíchla. Podhradie sa medzitým celkom vyľudnilo. Bránou sa práve prešmykli poslední utečenci.

„Tucet mužov so mnou!“ prikázal Bratimír a vošiel do tieňa prejazdu. Najstatočnejší bojovníci ho nasledovali. Pohľady, v ktorých sa miešala nevraživosť s obavami, napoly skryli za kovanými obrubami štítov. Päste zvierali rukoväte a poriská ako v poslednom kŕči.

Zvonka bol hradištný val spevnený kamennou plentou, z ktorej trčali špicaté koly. Bratimír zastal pár krokov pred bodcami – tak, aby cudzincov prinútil podísť na dostrel lukov. Posádky čiernych veslíc sa nezdržiavali snorením v podhradí. Stúpali širokou, štiepami dláždenou ulicou rovno k hradisku.

Kniežaťu nevdojak skrivilo ústa. Dračie lode zvyčajne privážali Vikingov zo západu alebo Varjagov zo severu. Lenže čierne plavidlá nemali zvyčajné posádky.

Na čele kráčali vojvodca a jeho družina – sebaistí, nadutí, opovrhujúci všetkým okolo. Sami seba nazývali aelfi – bieli, zjavne kvôli bezkrvnej pokožke a plavým, takmer bielym vlasom. Boli vysokí a šľachovití, s úzkymi dravčími tvárami a žltozelenými očami so zvislými zrenicami. Každý z nich niesol nezvyčajne dlhý luk, siahajúci až po bradu. Ich meče mali len jedno ostrie a mierne zakrivenú čepeľ. Sekery vôbec nepoužívali, tobôž štíty, pretože im bránili v hybkom, mačacom pohybe, vďaka ktorému sa priam zázračne vyhýbali nepriateľským zbraniam. Zopár z nich malo krúžkový pancier a niektorí špicaté prilbice s chocholmi. Väčšina však zbrojou pohŕdala, vrátane aelfa na hrote sprievodu.

Mal dva meče, dlhší pri boku, kratší na chrbte, rukoväť čnejúca nad ľavým plecom. Vpravo vykúkali belostné letky šípov. V ľavačke zvieral skvostný tisový luk, vykladaný rohovinou a striebrom.

Bratimír tú zbraň nevidel prvýkrát. Prešiel si jazykom suché pery.

„Vitajte!“ zavolal. „Nečakali sme vás tak skoro.“

Vodca zastal a zdvihol zaťatú päsť. Svetlovlasí lukostrelci sa tesne za ním rozostúpili do šíku. Za ním sa rozliala šomrúca tmavá masa.

Aelfskí páni ich nazývali slovom dwerg. Vraj znamenalo skaza. Dwergovia veslovali a robili najšpinavšiu prácu. Územčistí, nahrbení, s krátkymi krivými nohami a dlhými svalnatými paprčami, so širokými papuľami a počernou pokožkou, o ktorej už obrancovia Volgostu vedeli, že ju ťažko prestreliť šípom, ba preťať sekerou. Oblečené mali hune, kožušiny a nahrubo zošnurované kože, kabátce pobité železnými a bronzovými nitmi, bodcami naježené nátepníky či prilby zdobené rohmi a diviačími klami. Ich výzbroj tvorili sekery, mlaty, budzogáne a ťažké oštepy so spätnými hákmi na hrotoch.

Šepkalo sa o nich, že majú slabosť pre ľudské mäso a mnoho zajatcov z Volgostu a ďalších pobrežných osád skončilo na ich ražňoch.

Bratimír tomu veril. Videl tie ražne na vlastné oči.

Vodca sklonil ruku a podišiel bližšie ku kniežaťu. Dával najavo, že sa strelcov za palisádami nebojí.

„Pamätáš si ma?“ ohrnul pery a ukázal špicaté očné zuby.

Pravdaže si ho pamätal. Šíp z toho nádherného luku preklal srdce Bratimírovho mladšieho brata. Niežeby sa mali ktovieako v láske, odjakživa spolu súperili o následníctvo... no boli jednej krvi a tú krv preliala ruka cudzinca.

„Skyndil,“ prikývol vládca Volgostu. „Pobočník mocného Ormskalda. Alebo sa niečo zmenilo? Postúpil si na vyššiu pozíciu?“

„Nie. Ormskald stále neochvejne vládne. Vyhlásil sa za kráľa Rujany.“

„Konečne mu patrí celá? Dobyl Arkonu?“

Skyndil mykol kútikom úst. „To potkanie hniezdo stále odoláva. Ale moc tamojších bosorákov slabne. Onedlho bude svätyňa naša. Modly zvrhneme z útesov.“

Kniežaťu sa uľavilo. Svetovítov chrám vzdoroval. Dobré znamenie.

„Čo vás privádza?“ spýtal sa. „Ormskald sľúbil, že si prvú daň vyberie až na jeseň. Teraz nič nemáme. Zvyšky zimných zásob ste vymietli a leto sotva začalo, úroda bude až...“

„Nepriplávali sme kvôli dani.“

„Tak putujete za ďalšou korisťou vo vnútrozemí? Žiadate o bojovníkov?“

„Dobre vieš, po čo sme prišli,“ uťal Skyndil. Zelenkasté oči uprene zízali kniežaťu do tváre, akoby do nej chceli vyrezať nové vrásky – čo sa očividne darilo. „Lepšie povedané, po koho.“

Bratimír zaváhal len na okamih. „Nemám poňatia...“

„Neklam, pes,“ zavrčal Skyndil výhražne.

Volgostskí družinníci sa prikrčili za štítmi a pevnejšie zovreli zbrane. Zberba pod hradiskom sa zavlnila, zamrmlala, zalomozila zbraňami.

Bratimír nehol brvou, len rysy mu stvrdli a zosiveli. Kopiju stále opieral pätkou o zem, hrot zdvihnutý k nebu.

„Kde je?“ spýtal sa Skyndil. „Ak nám ju vydáš, nikomu inému neublížime. Možno vôbec nevstúpime do hradiska. Prenocujeme na brehu a ráno odplávame.“

Bratimír stál bez pohybu. Po chvíli sa naklonil dopredu, akoby aelfovi dobre nerozumel. „Aj keby som vedel, o čom hovoríš, tvojim hadím sľubom by som neveril.“

Skyndil zúžil oči. „Darmo zatĺkaš. Vieme, že si Vladu schoval. Máme prehľadať hradisko?“

„Vladu? Pátrate po dcére rujanského kniežaťa? Počul som, že ušla z ostrova...“

„Nájdeme ju. Presnoríme každý kút, vrátane tvojich komnát a tej chajdy na kopci.“

„Do Jarovítovej svätyne nesmie vstúpiť cudzinec. Postihol by ho hnev bohov.“

„Na vašich bohov,“ vyceril bielovlasý zuby, „zvysoka seriem.“

Rozhostilo sa ticho. Bratimír rozvážne pokýval hlavou, o krok cúvol, zdvihol štít a sklonil hrot kopije proti aelfovi.

Skyndil sa zaškľabil ešte hnusnejšie. „Vážne? Obetuješ súkmeňovcov kvôli jednej ránskej suke? Preleješ potoky krvi len preto, že ti vyprázdňuje gule šikovnejšie než ženy z Volgostu?“

Bratimír sa mierne rozkročil a zaujal bojový postoj. Muži pred bránou nasledovali jeho príklad. Na hradbách zavržďali napínané luky.

„Takže je to tak,“ prikývol Skyndil. „Súložíš s ňou. Prešibaná fľandra. Vravel som Ormskaldovi: Dolgoživovu hlavu sme napichli na oštep, čo tam po dcére? Lenže on ju aj tak kázal priviesť. Vraj aby neroztiahla nohy pred nejakým smradľavým pobrežným vládcom a nepreniesla naňho nárok na rujanský stolec. Mal pravdu, ako vždy. Treba to zadusiť v zárodku...“

„Do nich!“ zreval Bratimír, až sa prekvapene mykli aj jeho muži.

Zároveň švihol rukou, vyhodil si kopiju kúsok nad plece a schmatol ju malíčkom k hrotu a palcom k pätke. Vystrel sa, poskočil a z celej sily hodil.

Na tú vzdialenosť by trafil srdce muchy.

A predsa minul.

Hoci navonok pripomínali ľudí, v skutočnosti nemohli byť cudzejší. Pochádzali z iného sveta a času. Možno zavrhnutí dávni bohovia, ktorí bez sily vyznavačov upadli a zmenili sa na démonov. Pyšné prastaré vedomia uväznené v telách z mäsa a kostí.

Vraj priplávali zo severu, zo skrytého kráľovstva, ktoré našiel iba ten, čo sa odvážil do zakliatej hmly. Zvyšky hrdej rasy, ktorej už nemal kto krvavo obetovať, nuž si brala krv sama.

Po vznešených predkoch zdedili bieli čosi čarodejné. Čas akoby im plynul pomalšie, takže sa v boji pohybovali omnoho rýchlejšie než obyčajní smrteľníci. Bolo v tom čosi hadie, možno hmyzie... démonické. Niektorí o nich tvrdili, že vedia čítať myšlienky. Vytušia, čo chystá ich protivník, a vyrazia do protiútoku ešte skôr, než on podnikne svoj úmysel. Predbehnú tok udalostí.

Preto nepotrebovali panciere a štíty. Boli rýchlejší než šípy, tobôž bodné či sečné zbrane v rukách zúfalo pomalých smrteľníkov.

Bratimír to vedel. Napriek tomu to skúsil. Nazdal sa, že tých pár krokov, ktoré ho od Skyndila delia, bude stačiť k zasadeniu smrteľného úderu.

Mýlil sa.

V okamihu, keď hrot hodenej kopije doletel ku Skyndilovej hrudi, plavovlasý vojvodca tam už jednoducho nestál. Bratimír ho zbadal o pol siahy vedľa, ešte prikrčeného v skoku, s rozviatymi vlasmi a pravačkou nad plecom, tenké prsty siahajúce po šípe.

Kopija tesne minula aj aelfa za Skyndilom a zaborila sa pod bradu prvému dwergovi. Tí boli vedľa svojich pánov smiešne ťažkopádni. Ohava sa s prasacím zachrochtaním skydla na chrbát.

Bratimír sa zmätene zatackal a fľochol na Skyndila. Šíp sa ako lusknutím prstov presunul z tulca k tetive. Bratimír pozrel pozdĺž násadky do zeleného oka.

Luk vymrštil strelu.

Vládca Volgostu trhol štítom. Hrot šípu škrtol do kovanej obruby. Vychýlená strela po nej skĺzla, škrabla knieža do ucha a zapichla sa pod nohy jeho družinníkov.

„Sukin syn!“ zaklial Bratimír a siahol po meči.

Na hradbách zadrnčali tetivy. Nevítaných hostí zasypalo skazonosné krupobitie, no veľa skazy nerozsialo – z aelfov klesli traja či štyria, aj to len ranení. Tmavé húfy za nimi bolestne zaskučali, no neubudlo z nich, len sa podráždene zavlnili a vzkypeli.

Zaraz vzlietol druhý smrtiaci roj, tentoraz z úbočia k hradbám. Strely akoby mali vlastný rozum – takmer každá našla medzeru v palisáde či tvár vyzerajúcu nad hrotmi kolov. Nad ochodzami sa rozľahol rev a buchot padajúcich tiel.

„Jarovííít!“

Bratimír sa zahnal mečom a pokúsil sa štítom vraziť do Skyndila. Prepadol sa do prázdna. Kútikom oka zazrel súpera vedľa seba. Aelf vychmatol z tulca ďalší šíp. Neunúval sa nasadiť ho na tetivu, rovno ním bodol ponad Bratimírovo plece.

Hrot vnikol kniežaťu pod ucho a vyšiel na druhej strane pod ohybom čeľuste.

Vlada... Pri bohoch, utekaj...

Skyndil šíp ihneď vytrhol, priložil ho k tetive a v spŕške kniežacej krvi sa zvrtol k Bratimírovej družine. Prvý pobočník sa s pomstychtivým krikom rozbehol proti nemu.

Skyndil mu strelil šíp do oka. Muž sa zrútil na chrbát a Morena ho objala, ešte než sa chrčiaci Bratimír zviezol na cestu.

Neľudské vojsko pod hradbami zavylo a vyrazilo k otvorenej bráne.

Huuuuuuuuuuuuuuum!

Traja žreci hlasno bedákali a sťa mory pomátané plameňom poletovali okolo Jarovítovej modly uprostred svätyne. Dymiacimi zväzkami bylín črtali do vzduchu znamenia a snažili sa tak vyčistiť znesvätený priestor. Plamene v ohnisku sa zmietali a veľký pozlátený štít pri nohách sochy rozsieval nepokojné odlesky.

Vlada na žrecov nedbala. Stála pri odchýlených dverách a s narastajúcou úzkosťou počúvala krik a lomoz, čo sa drali hore úbočím. Na priedomí nervózne prešľapovali Ránovia. Nevydržala to, roztvorila dvere a vyšla von. Strážcovia ju počastovali nesúhlasnými pohľadmi, no žiadny sa neopovážil zahriaknuť ju.

Na to tu bol Pregval.

„Pani!“ kríval k svätyni. „Nakázal som ti predsa...“

„Vrav, čo sa deje?“ dupla si. „Počujem boj.“

„Zle je. Zaútočili.“

„Bratimír...“

„Zrejme už kľačí pred Velesom.“

Stŕpla. Nemala sa kedy spamätávať – Pregval ju bezohľadne posotil k dverám. „Ak sa nepoponáhľame, pôjdeme za ním.“

V nezmyselnom vzdore uskočila z dosahu skaličenej ruky. „Neprišli len tak. Nerozpútali by ďalšie jatky, keby nevedeli...“

„Ktovie, ký bes ich priviedol. No ak sa nezastavili pred kniežaťom, sotva ich zastraší Jarovít. Bratia, odchádzame! Za kopcom je druhá brána. Vy štyria, bežte tam a zaistite kňažnej bezpečný priechod. Chytro!“

Vybraní bojovníci si bez otáľania prehodili štíty na chrbty a obehli svätyňu. Huriavk na svahu zosilnel. Cudzinci prelomili obranu a rinuli sa do hradiska.

„Poď,“ zavelil Pregval a nakoľko mu to čaptavá noha dovolila, rázne vošiel do svätyne. Bledá Vlada ho nasledovala. Kňazi znovu zakvílili a zašermovali čmudiacimi viazaničkami. Pregval pokrútil hlavou a zvesil z trámu striebrom vybíjané sedlo a postroj.

„Nedotýkaj sa ich!“ zajačal veľkňaz Hranibor. „Pri všetkých bohoch na Veľdube...“

„Čuš!“ osopil sa naňho Pregval a zamieril k bočnému východu.

„Len Jarovít môže nasadnúť na...“

„Zadok ako zadok.“ Pregval kopol zdravou nohou do dverí a vyšiel do svetla.

V ohrade za zrubom chovali posvätného koňa. Bieloskvúci žrebec erdžal, dupal, pohadzoval bujnou hrivou a nervózne behal dookola – akoby vedel, že krik a rámus zvestujú boj, a dožadoval sa sedla, aby naňho mohlo nasadnúť božstvo.

„Hóóóu!“ zhúkol Pregval.

Tátoš splašene odskočil, vzopäl sa a zabubnoval kopytami.

„Prekliata prašina! Nestrečkuj, inak ťa...“

„Nechytaj ho!“ Z dverí vyšiel rozhorčený Hranibor. „Nesmieš...“

Pregval sa zvrtol a preklal veľkňaza takým pohľadom, že ten o krok cúvol.

„Dobre ma počúvaj, starý! Prišli si po ňu. Zabijú každého, kto sa im postaví do cesty. Mňa, teba, hocikoho. Jediné, čo môžeme urobiť, je prekaziť im plány. Nech nedostanú, kvôli čomu pritiahli. Pomôžeš mi?“

Hranibor vypúlil oči, preskočil pohľadom z Pregvala na Vladu a späť.

„Zachránime aj posvätného žrebca,“ dodal Pregval. „Pretože, to mi ver, prídu aj sem. Zmocnia sa všetkého cenného v svätyni.“

Žrec sa zhlboka nadýchol, kývol hlavou, bez slova prešiel pomedzi kňažnú a bojovníka a natiahol ruky k belkovi. Ten ešte dvakrát pohodil hlavou a dupol veľkým kopytom do zeme, no potom pokorne sklonil pysk. Hranibor si vzal od Pregvala ohlávku a šikovne ju nasadil na hlavu gúľajúcu čiernymi okáľmi. Nato pokynul Ránovi. Pregval prehodil cez konský chrbát prikrývku a sedlo.

„Otvorte vráta!“ nakázal trom bojovníkom na priedomí. Veľkňaz opäť zahorekoval a vbehol naspäť do svätyne.

„Čo máš v pláne?“ vydýchla Vlada.

„Kôň je mocný, poletí s vetrom opreteky.“ Pregval sa sklonil pod konské brucho, aby utiahol podpinku. „Dávaj si ale pozor, cesta sa vinie cez močiare...“

„To mám ísť sama?!“

„My zadržíme tú čvargu.“

„Potrebujem ťa, Pregval! Kôň nás unesie oboch.“

„Nie. Usporiadajú štvanicu, takže sa ich pokúsime...“

„Prikazujem ti to! Sama to nedokážem. Aj keby som ušla, čo potom? Kam sa podejem?“

Pozrel na ňu, zachmúril sa.

„Ak ma necháš bez pomoci,“ preskočil jej hlas, „akoby si ma zabil.“

„Dievčisko pochabé,“ zašomral, vzal koňa za uzdu a zamieril k otvoreným vrátam ohrady.

„Počkajte nás!“ Zo svätyne vyšli žreci. Veľkňaz niesol Jarovítov štít, jeho pomocníci menšie idoly z pozláteného a postriebreného dreva. „Nesmú skončiť v paprčiach inovercov. Ideme s vami, skryjeme sa v mokrinách.“

„Na nikoho nečakáme,“ sykol Pregval, strčil nohu do strmeňa a vysadol na belka. Žrebec ešte raz spupne zatancoval, no družinník pritiahol uzdu a prinútil ho podvoliť sa. Nato sa sklonil, natiahol ruku, a keď mu Vlada zovrela predlaktie, trhnutím ju zdvihol za seba.

„Drž sa.“

Zálivu ukázali chrbát a pustili sa dolu riedko zastavaným svahom k vnútrozemskej bráne. Traja Ránovia bežali za koňom, za nimi sa potkýnali žreci.