Jan Potměšil

LOVEnie

Ukážka z elektronickej knihy

ISBN: 978-80-89950-50-8

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

Venujem

mojej

mame.

PROLÓG

Vážení čitatelia, práve držíte v rukách príbeh o láske. Možno si poviete: No a čo? A máte pravdu. Základ literatúry tvoria buď príbehy o láske, alebo o peniazoch. Alebo ich kombinácia: aj o láske, aj o peniazoch. Možno vám napadne, že to nie je nič prevratné a fascinujúce. Je to iba denná rutina literatúry; ako chlieb na raňajky, palivo do nádrže. To všetko každý príbeh potrebuje, lebo literatúra bez lásky by mohla existovať len ťažko. Uchvacuje nás večne živý príbeh Romea a Júlie, ťažko dýchame nad podmanivými knihami Milana Kunderu, ktoré prepájajú tie najvnútornejšie otázky našej existencie s krásnou obyčajnosťou ľudského života. Obyčajnosťou, ako je práve láska. Zámerne spomínam literatúru, ktorej sa naša kniha nikdy nemôže vyrovnať – a ani sa o to nepokúša. Náš svet aj náš príbeh sú iné. Predstavíme vám muža, ktorý si dodáva odvahu predstavami, že je káčer, narkoleptického muža zbierajúceho mončiči a napokon mladú babu, ktorá skrátka nechce byť poslednou paradajkou na pulte, lebo túži po originalite a rýdzosti. Hlavní hrdinovia vyriešia s prehľadom problémy agrikultúry, a to iba vďaka tomu, že poľujú na lásku. Pozývame vás na ich ľúbostné lovenie.

KAPITOLA 1

V ktorej niekomu nesedí kravata a inému svadba

Pre Richarda boli kravaty nevyhnutné zlo. Richard dokázal veľa: za necelú pol hodinu opraviť potrubie, nad ktorým inštalatér len krútil hlavou, podľa zvuku motora odhadnúť, že do auta treba doliať olej, a keď drukoval v pardubickej hokejovej aréne svojmu Dynamu, presne vedel, či jeho chalani idú na víťazstvo, alebo korčuľujú do predĺženia. No kravata? Kravatu vynašiel zaťatý nepriateľ ľudstva. Pôvodne si objednal z internetu pripínaciu, ale Bohuška mu ju schovala. Nemohol jej to mať za zlé. Vydávala svoju jedinú dcéru a na takú udalosť sa pripínacia kravata vôbec nehodí. No čo už – skúsiť to skúsil. Dopredu tušil, že on, Bohuškin partner, a pripínacia kravata – to nejde dokopy. Nevinnú lesť, o ktorú sa pokúsil, považoval za vopred stratenú... A práve teraz konečne vytvoril niečo, čo sa podobalo na elegantne zaviazaný uzol. Čosi mu našepkávalo, že má byť zdržanlivý k svojmu úspechu. Bližší prieskum iba potvrdil jeho tušenie: časť kravaty, ktorá mala byť krátka, bola dlhá – a naopak. „Doparoma!“ ohodnotil sa. Vedel, že akýkoľvek pokus o nápravu prinesie iba totálnu skazu.

Juraj mal zatiaľ podobné pocity ako Richard. Do obradu ostávalo už iba pár hodín a on sedel v obleku na stoličke a rozmýšľal. Kravatu zvládol na jednotku, nezaprel v sebe frajera-manažéra. No svadba? Do konca života? Choďte s tým do kelu! Od samého začiatku mu celá tá myšlienka prišla čudná. Päťdesiat percent manželstiev sa končí rozvodom a viete, čo urobia všetci rozvedení? Zasa sa zosobášia. Na pár sekúnd mu napadlo, že biznis založený na sobášoch by nebolo zlé rozhodnutie, ale hneď sa vrátil k pôvodnej myšlienke, ktorá ho prenasledovala od prvopočiatku: Ako sa z tej svadby vyvliecť? Rovnako ako Richard by rád vyskúšal nejakú malú, nevinnú lesť, vďaka ktorej by mohol s hraným smútkom v hlase povedať to sladké NIE. Úmrtie v rodine mu nikto neuverí, na svadbu sú pozvaní všetci. A chrípka? To už vonkoncom nie. Tá svadba je preňho príliš dôležitá. Spoločenský štatút a blablabla, veď viete. Mala to byť totiž JEHO svadba.

Určite sa pýtate, ako je možné, že Juraja prekvapila správa o jeho vlastnej svadbe. Samozrejme, za normálnych okolností by sa niečo také stávať nemalo. Ale za normálnych okolností človek nežiada o ruku na Kajmanských ostrovoch po tom, čo vypil päť Malých bôžikov, čo je kombinácia rumu a ovocia, prezývaná aj Tichý zabijak. Sedíte, popíjate niečo ako normálnu ovocnú šťavu, a kým si uvedomíte, že obsahuje alkohol, býva už zvyčajne neskoro. Nasledujúci deň preklínate Boha aj bohov, pretože máte pocit, že jeden z bôžikov sa vám zabýval v hlave a už v nej bubnuje, maršuje. Juraj absolútne nevedel, čo sa v tú noc dialo a ani ako sa dostal domov. Jasne videl len jedno. Bdel nad ním nie boh alebo bôžik, ale anjel, a tým anjelom bola Eliška. Eliška, ktorá nepila. Nepila od pätnástich, keď chcela urobiť dojem na Martina z deviatej A, a vypila polovicu fľaše Špongie. Špongia, teda kombinácia kofoly a červeného, nebola síce Tichý zabijak, ibaže Eliška na ňu nemala tie najlepšie spomienky, čo spôsobilo, že skrátka nepila. Keď pil Juraj, tak sa oňho starala. Bola na seba hrdá. Žena, ktorá je pre svojho muža vždy oporou. Od šťastia sa rozplakala, keď pocítila, že Juraj to konečne pochopil. Čo na tom, že k tomu potreboval zopár Malých bôžikov. Žiadosť o ruku neprichádza len tak!

Len tak! Ako mohol niekoho len tak požiadať o ruku? Jasné, boli spolu už deväť rokov, čo Eliška s obľubou zaokrúhľuje na desať, ale ich vzťah bol otvorený. Aspoň podľa Juraja. Nikdy sa o tom spolu nebavili a nebol dôvod spovedať sa jej, s kým spal. Neriešil to. Od úspešného muža na vrchole síl sa neočakáva, že bude chodiť do postele iba s jednou ženou. Svoje servisné služby ponúkal na viacerých miestach a teraz nevie, ako z toho von. Mal to urobiť už skôr. Vedel, že mal Eliške povedať, že si ju nevezme. Neplatil by svadbu a nedýchal jeden vzduch s ľuďmi, s ktorými sa nemusel. Bol však zbabelec. Tak sa ľutoval, až sa v tom pocite našiel. A tak sedel na stoličke a guglil, či je náročné sa rozviesť a či sa o rozvode musí dozvedieť aj druhá zúčastnená osoba.

Medzitým, ako obaja muži riešili svoje osobné minikrízy, bola Bohuška na vrchole šťastia. Práve si vzala do parády dvoch mužov, ktorí do obradnej miestnosti radnice niesli kvety. Dodalo jej to energiu, ktorú mohla preniesť aj na svadobných hostí – strojene sa usmievala. Eliškina svadba konečne zavrie ústa všetkým kolegyniam, ktoré sa s predstieranou úprimnosťou strachovali o budúcnosť jej dcéry. Vytúžená svadba v nej vyvolávala pocit dokonalého šťastia. Vedela, že keď bude stáť pred nastúpenými kolegyňami a usmeje sa na ne, falošný úsmev sa zmení na rýdzi. Zažívala podobné zadosťučinenie ako v rozprávke, keď si princezná Lada odopla myšací kožuštek a na čele jej zasvietila zlatá hviezda. Bohuška bola teraz princezná, Eliška jej zlatá hviezda a zadosťučinenie nasratá Veronika z učtárne. Bohuška sa pri tej myšlienke nežne dotkla kvetín, ktoré muži priniesli, a usmiala sa. Tentoraz úprimne.

„Tučná?“ čudovala sa Paťa. „To akože ty so svojimi päťdesiatimi kilami? Aj keby áno, tak za tebou budem stáť ja a hneď budeš vyzerať ako hasičská tyč,“ dodala a zakrútila bucľatým pozadím v modrých šatách. Eliška vydýchla a uvoľnila sa. Stála nervózne pred zrkadlom v svojej svadobnej róbe, v ktorej sa nevedela prirodzene ani pohnúť. Nečudo. Boli to jej prvé a, ako dúfala, aj posledné svadobné šaty. Celé prípravy trvali niekoľko mesiacov a jej mame Bohuške a najlepšej kamarátke Pati neunikol žiaden detail. Všetko sedelo do poslednej bodky. Prečo teda tá nervozita? Necítila sa byť tučná. Povedala to iba preto, že sa snažila pomenovať problém, ktorý ju zvnútra zožieral. Cítila sa stará? Alebo príliš mladá? Drobca predsa ľúbi a on ľúbi ju. Nemôže mu vyčítať jeho nervozitu, keď sama kvôli tomu nemôže spať. Usmiala sa nasilu do zrkadla. Musí to byť jej najšťastnejší deň v živote. Jasné. Určite bude.

Richard fajčil vonku pred radnicou. Zrazu si všimol veľké auto, ktoré bolo plné nevkusnej svadobnej výzdoby. Teda aspoň podľa jeho názoru. Keby sa ho pýtali, ako sa to stalo, nevedel by vysvetliť, prečo s takou rýchlosťou vytočil Bohušku: „Zlatko?“ Za normálnych okolností by takéto oslovenie nevyslovil, no v prípade Bohušky sa mu, bohvieprečo, páčilo: „To auto pred radnicou je pre nás?“

„Jaj, vidíš, ja som úplne zabudla! Povedz šoférovi, nech idú na adresu svadobnej hostiny.“

Richard sa nadýchol a so záujmom sa s falošným pochopením, čo Bohuška nemohla postrehnúť, pýtal: „Zlatko, skutočne toho potrebuje Eliška až toľko?“

„Vydáva sa iba raz, nie?“ Bohuška poznala Richarda už nejeden rok a presne vedela, čo tým chce povedať. Tiež vedela, že sa ružových papierových sloníkov Eliška len tak nevzdá. Bolo ich vidno už z diaľky.

Počul sa, ako hovorí: „Dobre, ako povieš...“ Hlavou mu však bežala veta: „Nie je to moja dcéra a vôbec nechápem, prečo mám platiť veľké ružové medvede!“ Vedel, že by s tým nemal úspech. Po prvé by argument Bohuška neprijala a po druhé to neboli medvede, ale sloníky, čo on cez sklo auta nemohol vidieť. „... ja len, aby tam toho nebolo veľa, už teraz je výzdoba v pohode...“

„Nie, ten priestor je dosť prázdny.“ Vedela, že nie je.

„Skutočne? Myslel som si, že tam majú dosť vlastnej výzdoby.“ Mali.

„Eliška to musí mať nádherné. Záleží mi na tom.“ Záležalo, hlavne kvôli nej samej.

„Ja viem, zlatko, ale nebude to prekombinované?“ A drahé.

„Už je to aj tak zaplatené, miláčik,“ prechádzala do podráždenosti.

„Možno by sa to dalo vrátiť, nie?“ Podráždení boli obaja.

„Akurát prišli z úradu! Môžeš prísť, keď dofajčíš?“ Na druhej strane sa už nikto neozval.

Richard nedobrovoľne dofajčil a cigaretu rozpučil v ruke. Aj tak to škodí zdraviu.

PREDÁVKOVANIE SA ČIERNYM UHLÍM A ZDRAVOTNÉ RIZIKÁ – to bol názov článku, ktorý Juraj otvoril. Nenašiel odpoveď na svoj problém, ale zistil, že čierne uhlie dokáže meniť farbu podľa toho, čo nechávate za sebou na toalete. Nebolo to niečo, čo by ho zachránilo od svadby, no bola to zaujímavá informácia, na ktorú musel z nejakého dôvodu stále myslieť. To zelené v mise som teraz ja. Jeho zúfalosť sa za posledných niekoľko minúť zdvojnásobila. Bol čas vyjsť von.

„Ty ju hodíš a ja ju chytím, dohodnuté?“ zvolala nadšene Paťa.

„Ale tak to nefunguje!“ ohradila sa Eliška, ktorá dostala kyticu do rúk. „To musí byť až po svadbe.“

„Áno, ale môžeš si to natrénovať,“ nenechala sa odbiť Paťa.

„Natrénovať? Veď to nie je hod kladivom! Skrátka to hodím.“

„A to je práve problém. Ty predsa nevieš hádzať.“

„Musíš mi to stále pripomínať? Vtedy sme boli deti a ja som hádzala naslepo.“

„A čašníčka takmer prišla o oko!“

„Nemala tam čo postávať, keď sa hádzalo šípkami!“

V tej chvíli zazvonil Eliške telefón. „Vonku stojí auto. Nastupovať! Idem sa vydávať!“

KAPITOLA 2

V ktorej si hrdinovia budú vracať čas (a peniaze)

Pardubický krajský úrad sa od päťdesiatych rokov nezmenil. Drevený nábytok dodával miestnosti nezameniteľnú arómu a ak bolo niečo, vďaka čomu sa dokonale vytrácala romantická atmosféra, tak to bola kombinácia červených a bielych dlaždíc na podlahe. To bola prvá vec, ktorú ste si na krajskom úrade v Pardubiciach všimli a ktorá sa dala iba ťažko skryť. Bohuška sa o to predsa len pokúsila. A to novými bielymi kobercami. Veľmi po nich túžila, aj keď ich nemala kde dať. Chcela ich mať doma zatvorené v skrini, aby ich mohla návštevám ukazovať ako vianočný porcelán. Richard jej sľúbil, že koberce kúpi, keď mu povie, kam ich umiestni. Nepovedala. Nevedela. Našťastie sa jej srdiečko čiastočne vyliečilo, keď si kúpila papierové sloníky. Pravidlo číslo jeden manželského súžitia: Ak poznáte pin manželovej kreditky, manžela nepotrebujete.

Hostia sedeli na bielych skladacích stoličkách, ktoré do miestnosti nanosili úradníci.

„Máte nejaké stoličky?“ pýtala sa Bohuška.

„Nemusíte mať strach, budú sa vám páčiť!“

Keby existovali pravidlá pre spolunažívanie s úradníkmi, tak pravidlo číslo jeden by znelo: Nikdy im neverte! Bohuška sedela na stoličke rovnako ako ostatní hostia. Pokúšala sa s ňou trocha kývať – dodávalo jej to istotu, že stolička udrží aj strýka Eugena v treťom rade. Ten po svojom druhom rozvode priam nechutne pribral. Ani predtým to nebol žiaden chudáčik, ale to viete – rozvod je rozvod. Tuk sa vám objaví na miestach, kde ste mali predtým svaly, a dokonca aj na miestach, o ktorých ste si mysleli, že na nich ani tuk byť nemôže. Bohuška počula niekoľkokrát Eugena hovoriť, že už nikdy o žiadnej svadbe nechce ani počuť. ON zvládne všetko SÁM. Bohuška mu to na sto percent verila. Najmä ak sa jeho istota vzťahovala na ich švédsky stôl so svadobnou hostinou. Richard sedel vedľa nej a v duchu rátal, na koľko ho celá táto akcia vyjde. Stačilo mu raz sa pozrieť na Eugena a hneď volal do reštaurácie, že jeden švédsky stôl bude stačiť. So zlatkom Bohuškou ho spájal určitý druh pragmatizmu.

Juraj otvoril dvere a vošiel do sály. Bol ako mechanická bábka. Niekto mu kýval? Zakýval tiež. Niekto sa usmieval? Usmial sa tiež. Postavil sa pred oltár a čakal. Čoskoro to bude mať za sebou. Svadba predsa nemôže nikomu pokaziť celý život. Veľa ľudí je na tom ako on, ani nevedia... Jeho voľný prúd myšlienok prerušilo dievčatko s obrúčkami. Moment, obrúčky? My musíme mať obrúčky? Bol nepríjemne zaskočený. Samozrejme, vedel o ich existencii a vedel, že patria k svadobnému obradu. Ale nejako čakal, že on sa im – a aj svadbe – vyhne. Že sa tomu vyhne rovnako, ako si milionár myslí, že sa vyhne rakovine pľúc, aj keď fajčí ako Turek. Mal skrátka pocit, že sa ho to veľmi netýka. Svadba? Môže byť, prosím si jednu svadbu a k tomu hamburger a hranolčeky. Tatárku navyše? Áno, ďakujem. Ale obrúčky? Kus železa, ktorý bude navždy sputnávať jeho telo s telom manželky? To už bola silná káva.

Zhlboka sa nadýchol a pozrel sa na svojich rodičov. Keď mu bolo najhoršie, vždy sa k nim vracal a prosil ich o radu. A oni mu boli vždy po ruke, aby mu dali dobrý príklad. Ani tentoraz nesklamali. Otec, s plešinou na temene hlavy a v obleku šitom na mieru, čítal noviny. Pravdupovediac, takto si otca pamätal vždy. Sedí a číta noviny. Juraj by mohol prisahať, že to sú stále tie isté.

Kto, dofrasa, na svadbe svojho syna neodtrhne oči od novín? pomyslel si Juraj. Iba môj otec, pokyvkal hlavou. Mama, ktorá sedela vedľa otca, pozerala do mobilu s rovnakým zaujatím ako otec do novín. Jasný signál: len vydrž, buď chlap, čoskoro to budeš mať za sebou. Vedel, že majú pravdu. Jeho rodičia boli majstri v schopnosti prestáť utrpenie. Vydržali spolu takmer celý život a nepovedali si ani jedno pekné slovo. Niekedy zvládli aj celé dni mlčať bez jediného slova. Hnacím motorom indiánskej skúšky mlčanlivosti bola neschopnosť konfrontácie a schopnosť ignorácie. A práve teraz uplatňovali tento výchovný princíp na svojho syna, ktorý si to pokladal za česť.

Nejako to dám. Budem Elišku ignorovať rovnako, ako sa ignorujú moji rodičia. Obrúčka sem, obrúčka tam. Je to iba kus železa. Ide iba o nás. Som pripravený vložiť do nášho vzťahu toľko ignoráncie, koľko bude potreba, povedal si Juraj hrdo a myslel to vážne.

A potom ju zbadal. Mala oblečené krásne biele šaty. O dámsku módu sa nestaral, nerozumel jej. Juraj sa dokázal baviť niekoľko hodín o tvare pánskych gombičiek alebo o správnej dĺžke ponožiek. Áno, nevysmievajte sa, veril v správnu dĺžku ponožiek. Symetria bola preňho základ. Ale dámsku módu nechápal. Krásne biele šaty. To bolo jediné objektívne zhodnotenie, na ktoré sa zmohol. Samozrejme, keby bolo treba, vymyslí niečo iné. Napríklad pochváli látku, čipky, závoj. Pridá hocijaký detail, aby to vyzeralo, že to myslí vážne, aj keď mu to bolo ľahostajné. A zrazu sa mu otvorili oči. Toto všetko je skutočné. Žiadosť o ruku, svadba, ťaživé obrúčky. Zrazu sa pred ním týčila Eliška ako alegória toho všetkého. Eliška, ktorá sa vznášala na obláčiku svojho najšťastnejšieho dňa v živote. Ešte niekoľko minút to tak malo byť. Eliška bola hmotným dôkazom skrotenia slobodného samca. Ostávalo iba zavesiť jeho hlavu na svadobnej fotografii nad kozub. Pán tvorstva bol v pasci.

Ostávalo iba spečatiť slávnostný akt nasadenia psieho náhubku. Na tie účely sa dostavil zástupca krajského úradu, pripravený zmeniť život alfa samca na živorenie vykastrovaného pudlíka, vycvičeného strúhať posteľové pózy na gauči ženy stredného veku. Úradník sa na obidvoch čakajúcich mladomanželov usmial veľmi priateľsky. Dokonca to chvíľu vyzeralo, že sa vlastne schyľuje k radostnému kroku. Nebyť toho, že ste muž, ktorému práve majú odrezať jeho symbol mužnosti. Z úst kňaza by to vyznievalo vierohodnejšie než z úst tohto úradníčka. Juraj bol na poľutovanie. Hlboký nádych a pohľad do radov obecenstva. Jeho rodina, Eliškina rodina, priatelia, známi – a tí všetci na niečo čakali. Čakali na ten moment, keď rituál dosiahne naplnenie. Všetci sa prizerali, ako sa jeho hlava stane ...

Koniec ukážky