epub producer © 2017 Artis Omnis
All rights reserved.

© Vydal: Artis Omnis v edícii Margo
Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina
www.artisomnis.sk
Redakčná a jazyková úprava: Marta Blašková Maňáková, Andrea Harmanová
35. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

© Juraj Červenák, 2017
Cover © Michal Ivan, 2017

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.
Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

epub - ISBN: 978-80-89718-92-4
mobi - ISBN: 978-80-89718-93-1
pdf - ISBN: 978-80-89718-91-7

Bohatier_predel
Prvá časť

Uzdravenie Iľju Muromca

KAPITOLA I.
Noční jazdci

Keď sa na Karačarovo prihnala tá pohroma, bol Iľja, syn Jahjov, spitý ako drúk. Na tom, pravda, nebolo nič mimoriadne. Odkedy mu pred troma rokmi zomrela matka – jedna z mála duší v osade, čo sa mu ani neposmievala, ani si pri pohľade naňho neodpľúvala –, nalieval sa takmer každý deň. Medovinu už pomaly aj šťal a na triezvu myseľ si, príznačne, nedokázal ani spomenúť.

V onen večer však veľa nechýbalo, aby ho pijatika zabila. Nie, neprehnal to s ňou až tak, že mu chorľavé telo načisto vypovedalo službu. Ani sa nikde nepotkol a neskydol, nerozbil si lebku. Ba ani mu neprišlo zle v spánku a nezadusil sa zvratkami. Bola to však práve medovina, čo ho nakriatlo prehryznúť svoju zatrpknutosť a sebaľútostné samotárstvo, vyliezť zo zemľanky pod lesom a kolísavým krokom sa vydať ku Karačarovu.

Dnes totiž nastala noc letného slnovratu. A potrundžený Iľja zatúžil počuť spevy a potešiť oko pohľadom na tancujúce dievčatá.

Vysoko šľahajúce vatry presvetlili noc nad Karačarovom tak, že skoro nebolo vidno hviezdy. Dedinčania sa starých zvykov nedokázali vzdať, hoci už dávnejšie prijali novú vieru. V časoch, keď miestni starci boli ešte junákmi a stareny devami, bulharský chán Almas, najmocnejší vládca v povodí Itylu, zatúžil vymaniť sa z područia Chazarov, ktorých ríša sa rozkladala na dolnom toku rieky, medzi Pontským a Chvaliským morom. Nezodvihol však proti nim meč, ale urobil to prostredníctvom viery. Vyslal poslov k Arabom, úhlavným nepriateľom židovských Chazarov, aby mu poslali zvestovateľov mohamedánskej viery. Bagdadský kalif vyslal k Bulharom Ahmeda ibn Fadlána, chýrneho učenca a cestovateľa. Ten priniesol do povodia Itylu svätú knihu Korán. Almas prijal moslimské meno Džafar a nový titul emir, dal v hlavnom meste Bolgar postaviť mešitu z bieleho kameňa a vyslal vierozvestov islamu ku všetkým podrobeným kmeňom na riekach Ityl, Kama a Oka.

Niekde nová viera zapustila mocné korene, napríklad u Bilärov, Esegelov, Udmurtov či Muromcov, inde ľudia naďalej obetovali slnečnému Tangrovi, hromovládnemu Kvarovi či zlému Erlikovi, ktorý vláčil duše mŕtvych do záhrobia.

V kraji Muromcov sa učenie proroka Mohameda prekvapivo uchytilo. Zásluhu mal na tom najmä Alvar, knieža zo stoličného hradiska Muromu, oddaný vazal bulharského emira. Keď však prišiel slnovrat, spomenuli si príslušníci kmeňa na starých bohov plodnosti a hýrivého veselia, skladali obete predkom a lesným duchom, tancovali, spievali a oddávali sa láske. Čo tam po rúhaní, veď ráno rozprestrú koberčeky, pokorne sa poklonia smerom k Mekke a Bolgaru a všetko bude odpustené.

Kým sa Iľja došuchtal k ohňami zaliatej lúke na brehu Nepry, slávnosť už bola v plnom prúde. Mládenci preskakovali vatry, aby sa striasli chorôb a zlých duchov pochádzajúcich zo zeme a temných lesných zákutí. Dievčatá vytvorili chorovod a držiac sa za ramená, krútili sa pomedzi ohniská, spievali a blýskali po mládencoch nedočkavými očami a úsmevmi plnými prísľubov. Starší a starí posedávali pri nahrubo stlčených stoloch, popíjali, hodovali a spomínali na časy, keď sa im samým počas podobných nocí búrila krv v žilách.

Iľja chvíľu nerozhodne postával v tieni, predsa len zaskočený tým množstvom ľudí. Zišla sa tu celá osada a on na toľký ruch nebol naučený – väčšinou len čupel v zemľanke alebo sa na vlastnú päsť motal po lese. Ostatných dedinčanov sa stránil, mnohých sa dokonca bál. A teraz, toľká vrava... Nadýchol sa, odštopľoval čutoru, ktorú pre istotu niesol so sebou, a dal si pár prajných glgov. Medovina bola ostrá, hneď pocítil, ako mu vlieva do srdca odvahu.

Vkročil do svetla.

Všimli si ho hneď, najmä tí starší, ktorých hlavnou kratochvíľou bolo všetko sledovať a potom mrmlavo rozoberať. Obracali za zhrbenou, ťarbavou postavou prekvapené pohľady a poza dlane zdvihnuté k ústam plynuli dohady a pohoršené šomranie. Že bol Iľja kalika, mrzák, čo už z matky vyliezol neduživý a s pokrútenými kosťami, to by ešte dáko preniesli cez srdce a možno ho aj ľutovali. Lenže jeho mater bola otrokyňa z kmeňa Vjatičov, pohanská bosorka klaňajúca sa zlovestnému Perúnovi, rohatému Velesovi a nespratnému Divovi. Vladyka Jahja, Iľjov otec, dobre urobil, keď ju krátko po vyvrhnutí tej hnusoby vyhnal zo svojho domu. Ba mal byť ešte tvrdší a rovno ju upáliť, pretože potom z pomsty posielala na osadu kliatby a zlé kúzla. Každú chorobu a nešťastie, čo do Karačarova zavítali, bez zaváhania prisúdili jej zlovôli. Nečudo, že keď pred troma rokmi konečne zatriasla krpcami, všetci si vydýchli. Jej mŕtvolu navzdory Iľjovým nárekom preklali dubovým kolom, odrezali jej hlavu a v hrobe na ňu ešte pre istotu privalili balvan.

Lenže zostal po nej syn. Bosorácke decko, rarach, nepodarený a prekliaty. Mnohí si mysleli, že zdedil materinu divotvornú moc, že si nečistými rituálmi povoláva na pomoc rovnakých besov a pohanské božstvá ako ona, že sa mstí a škodí im. Akoby to nestačilo, dnes v sebe našiel tú drzosť, aby zavítal na ich slávnosť. Oslavu mladosti, sily a plodnosti prišiel zneuctiť svojím odporným, špinavým, zaslintaným zjavom!

Iľja si nevľúdne pohľady nevšímal. Vnímal len spev. Možno bol mrzák, ale oči a uši mu slúžili dobre, lepšie než hocikomu v osade. Jej ľúbezný spev začul i v tom mnohohlasnom zbore, štíhly driek bezpečne rozoznal v spleti tmavých postáv na pozadí šľahajúcich vatier. Pridal do kroku a krivé nohy ho výnimočne poslúchli.

„Dinara!“ zavolal.

Spev razom zakolísal, chorovod sa potrhal. Bubny stratili rytmus, kostené píšťaly falošne zakvílili a stíchli.

Prekvapene sa zvrtla, husté vranie vlasy pod vencom z kvetov postrapatené, líca rozpálené, ňadrá prudko sa dvíhajúce vzrušeným dychom. No len čo ho zazrela, úsmev jej stiekol z tváre, predtým vycerené biele zúbky zmizli za skrivenými perami.

„Iľja? Čo ty tu robíš?“

Usmial sa, ale keďže svaly na ľavom líci mal ochrnuté, bol z toho nepekný úškľabok, ktorý skôr odpudzoval.

„Prišiel som za tebou, Dinara...“

„Si opitý, Iľja,“ nakrčila nos, keď z neho zavanul chľast. „Ako zvyčajne. Bež domov. Potrebuješ si ľahnúť a poriadne sa vyspať...“

„Chcel som ťa vidieť tancovať,“ huhlal. „Počuť, ako spievaš...“

„Ako si chcel počúvať, keď máš zjavne nasraté v ušiach?!“

V plecnatom dlháňovi, ktorý medzi nich rázne vkročil, Iľja okamžite spoznal Tarika, vladykovho vydarenejšieho syna. Už si všimol, že jeho nevlastný brat po Dinare poškuľuje. Tu mal jasný dôkaz jeho náklonnosti.

„Povedala ti, aby si šiel domov,“ pokračoval Tarik ibn Jahja ostro. „Tak sa zvrtni a upaľuj, ako ti to len tie krivé hnáty dovolia.“

Ostatní mládenci ocenili Tarikove slová hlasným rehotom.

„Nezlosti sa, braček...“

„Nie som žiadny tvoj braček,“ vyštekol Tarik a strčil do mrzáka, až skoro spadol. „Si syn prašivej vjatičskej bosorky! Ktovie, s kým ťa v skutočnosti splodila, s akým lesným besom! Z vladykovho semena by isto nevzišla taká ohava!“

„Nechaj ho, Tarik,“ zavesila sa Dinara mladíkovi na ruku. „Nevidíš, že sa ledva drží na nohách? Neubližuj chudákovi. Vráť sa domov, Iľja, kým si nespravíš ešte väčšiu hanbu.

Súcit v Dinarinom hlase rozdúchal v Tarikovi zlosť. Oči sa mu zablysli.

„Pozrimeže, Dinara má pre teba slabosť, hrbáč,“ uškrnul sa zlovestne. „Dobre teda. Túžiš po nej? Najprv si ju ale musíš zaslúžiť.“

„Tarik, nerob to,“ pozrela naňho čiernovláska prosebne, ale mladík si ju nevšímal. Početné obecenstvo sa zjavne dobre bavilo, a tak už nemohol cúvnuť.

„Musíš preskočiť oheň, ako všetci mládenci,“ odstúpil nabok a otvoril tak Iľjovi výhľad na vatru. „Len tak rozbúchaš srdce dievčaťa. Poďme, skáč!“

Iľja vypúlenými očami civel do plameňov. Polená už prehoreli, ale stále z nich vyletovali ohnivé jazyky a pahreba sálala horúčavou ako rozdúchaná kováčska vyhňa.

„Čo je, bojíš sa? Mám ti to predviesť?“ uškŕňal sa Tarik. „Tak sa dobre pozeraj!“

„Tarik, prosím...“ zakvílila Dinara, ale vladykov syn striasol jej ruku z ramena, zvrtol sa, pobehol a hybkým skokom sa preniesol ponad vatru. Plamene mu ani neoblizli päty. Dievčatá zavzdychali a natešene sa zasmiali, ostatní junáci uznanlivo zahučali.

„No tak,“ obzrel sa Tarik cez oheň na Iľju, „skús to! Skoč! Ukáž svojej vyvolenej, že si kus chlapa!“

Mrzák stále zízal do vatry. Nebol hlupák a zvyšok triezveho vedomia naňho odkiaľsi z kúta mysle kričal, aby si pohŕdavo odpľul, zvrtol sa na päte a so vztýčenou hlavou odišiel. Lenže medovina ten hlas okríkla a odohnala. Iľja si oblizol suché pery a v duchu poprosil všetkých bohov, ktorých ho matka naučila vzývať, aby dali jeho nohám aspoň štipku sily a obratnosti.

Dinara pokrútila hlavou a natiahla za ním ruku, ale Iľja sa už v tej chvíli rozbehol.

Ak sa to vôbec dalo behom nazvať. S neobratnými prískokmi, zo všetkých síl za sebou ťahajúc neposlušnú ľavú nohu, vyzeral ako ranený medveď na úteku.

Zhromaždenie na chvíľku zamrelo, zatajilo dych.

Iľju udrela do tváre páľava ohniska. Chrapľavo, nezrozumiteľne vykríkol a zo všetkých síl sa odrazil.

Nestačilo to.

So zatisnutými očami a odvrátenou tvárou preletel cez plamenné jazyky a vo víre iskier a dymu sa po hlave zrútil Tarikovi k nohám. Jeho chodidlá sa zachytili o horiace polená a strhli ich so sebou. Nohy uviazli v pahrebe.

Iľja zreval. Plátenné gate mu vzbĺkli ako nasiaknuté olejom. Tarik sa rozrehotal, avšak schmatol mrzáka za rubašku za krkom a mocným trhnutím ho odtiahol do bezpečia. Dinara obehla vatru, strhla si z pliec ozdobnú šatôčku a dala sa ňou dusiť plamene na Iľjových nohách.

Mrzák sa plazil, krútil a skučal ako zbitý pes. Všetci okolo hrmeli smiechom.

„Čo to tu stvárate?“

Hlas plesol ako bič a huriavk sa potrhal na kašľavý smiech. Húf prizeračov sa rozostúpil a pred Iľjom zastalo v podupanej tráve štvoro nôh – dvoje v mužskom, dvoje v ženskom obutí.

„Čo tu tento hľadá?“ štekol hlas znovu.

„Skáče cez oheň,“ chechtal sa Tarik nasilu.

„Teba som sa nepýtal!“

Iľja zdvihol zaslzený zrak. Díval sa do tváre lemovanej prešedivenými vlasmi.

„Otec...“ zachripel.

„Ako sa opovažuješ ho takto osloviť?“ zvrieskol ženský hlas a spoza Jahju, vladyku Karačarova, vystúpila asi štyridsaťročná, stále sa však pyšne držiaca žena. Toto bola Jukka, vladykova druhá žena, Tarikova matka. Ona bola jednou z príčin, prečo Jahja odvrhol Iľjovu matku. „Si len smradľavý vyvrheľ! Nemáš tu čo robiť!“

Iľja sa snažil pozviechať. Dinara ho schmatla pod pazuchou a pomohla mu, čím si vyslúžila Tarikov i Jahjov zachmúrený pohľad.

Bolesť z popálenín rozohnala opileckú hmlu. Z hlbín mysle sa opäť ozval hlas a nabádal Iľju k hrdosti a vzdoru. Počúvol.

„Si môj otec,“ pozrel Jahjovi pevne do očí, „či sa ti to páči alebo nie. A mal by si sa hanbiť, že si odvrhol ženu a prvorodeného syna...“

Jahjovi zmizla z tváre všetka krv. „Ty... Že ti jazyk neodhnije! Správal som sa k tvojej matke dobre, z otrokyne a cudzinky som navzdory nevôli rodu urobil svoju ženu! A ako sa mi odvďačila? Za mojím chrbtom uctievala tie svoje odporné pohanské modly, po nociach čarovala, bosorácke odvary varila, o život mi usilovala...“

„To nie je pravda!“

„Ale je!“ zrúkol Jahja a zaťal pästi. „A Alah ju za to potrestal. Namiesto mocného syna, schopného dediča, porodila tohto...“ vladyka si premeral Iľju s najväčším opovrhnutím, „... túto obludu!“

„To nebol Boží trest a ty to dobre vieš!“ Iľja s každým slovom zvyšoval hlas, až všetci okolo užasnuto otvárali oči. „Matka by porodila zdravé dieťa, keby ju táto striga,“ namieril hrubý prst na Jukku, „nebola prekliala! Len preto, že sa sama chcela stať tvojou hlavnou ženou a porodiť ti dieťa s nástupníckym právom. To ona je v skutočnosti čarodejnica, zákerná bosorka, pekelná...“

Úder Tarikovej päste pretrhol hnevlivý prúd z Iľjových úst. Mrzák sa s krvavými perami zrútil Jahjovi k nohám.

„Takto o mojej matke nehovor, hnida, inak ti rozdupem kotrbu!“ zavrčal statný mládenec.

„Možno by to bolo najlepšie riešenie,“ prevravela Jukka do zarazeného ticha. „Vyhnať ho aj s materou za osadu zjavne nestačilo.“

„Nebudeme nikoho zabíjať,“ zašomral Jahja na Iľjovu obranu, hoci mu z tváre ešte sálal hnev.

„Tak ho treba nadobro vyštvať a ten jeho smradľavý brloh ohňom očistiť od zlých mocností. On nech si beží do lesov, pre mňa za mňa k vjatičským pohanom, ktorých zvlčilá krv mu koluje v žilách.“

Jahja zachmúrene pokýval hlavou. „Možno to tak bude lepšie. Pre nás i preňho. Počul si, pankhart nevďačný? Pakuj sa domov. Zajtra si vezmi všetko, čo potrebuješ, a ber sa kade ľahšie. Večer prídeme spáliť tvoju chyžu. Ak budeš stále vnútri, zhoríš s ňou.“

„To mu predsa nemôžete spraviť,“ ozvala sa Dinara. „Je popálený a dobitý, potrebuje sa vystrábiť. Ak ho už zajtra vyženiete do lesov, bude to preňho istá smrť. Vlci ho strhnú za prvým stromom...“

„Opatrne, dievča,“ zúžil Jahja oči. „Môj pravý syn si ťa vybral, ale ak nebudeš držať jazyk za zubami, ako sa na poriadnu ženu patrí, prikážem Tarikovi, aby sa poohliadol po inej. O tohto skurvysyna,“ ukázal na Iľju, „viac nezavadíš pohľadom, rozumieš? Jeho mater vedela čarami liečiť rany a boľačky. On po nej tie diabolské schopnosti zdedil, tak nech sa o seba postará.“

S tými slovami sa vladyka zvrtol na päte a uličkou v rozostupujúcom sa dave zamieril k narýchlo zbúchanému stolu s miskami a džbánmi. Jukka priklincovala stonajúceho Iľju ešte jedným nevraživým pohľadom, pohŕdavo si odfrkla a nasledovala manžela.

Dinara sa naklonila k ležiacemu chudákovi, ale Tarik ju surovo zdrapil za plece a strhol k sebe. Na jej vyčítavý pohľad rázne zakrútil hlavou.

„Nechaj ho,“ zasyčal, „inak poslúchnem otca a rozmyslím si, či z teba urobím svoju prvú ženu.“

Iľja sa snažil pozviechať. Stŕpnuté zhromaždenie opäť uvoľnene zašumelo. Tarik nakázal muzikantom, aby fúkli do píšťaliek a udreli do bubnov. Noc bola ešte mladá a bolo treba zase rozprúdiť stuhnutú krv v žilách.

V tej chvíli však Iľja, na štyroch ako pes a vypľúvajúci lepkavé červené sliny, prudko zdvihol hlavu.

„Počúvajte!“ zvolal.

Obrátili k nemu rozhorčené pohľady.

„Zavri zobák, hrbatý!“ osopil sa naňho Tarik. „Už si sa dnes nabrýzgal dosť. Na ďalšie tvoje urážky nie je nikto zvedavý!“

„Vravím, aby ste zmĺkli!“ nástojil Iľja. Zdvihol sa do kľaku a potom na nohy. Účinky medoviny už z neho takmer vyprchali.

„Málila sa ti jedna do zubov?“ schmatol ho Tarik za halenu. „Chceš druhú?“

„Čušte!“ zrúkol Iľja.

Silnejúca vrava sa skutočne zlomila. Prekvapene naňho zízali. Nechápali, kde sa v ňom zobral ten hromový hlas.

„Čo?“ vyhŕkla Dinara, ktorá jediná postrehla obavy na Iľjovej chorobou skrútenej tvári. „Čo si začul?“

Tarik stuhol s pozdvihnutou päsťou, neisto zažmurkal a obzrel sa.

Konečne to rozoznal aj on.

Dunenie. Vzdialené, no rýchlo silnejúce dunenie. Akoby k nim víchor z ďalekých južných stepí hnal besný lejak. Ibaže na oblohe stále blikali hviezdy.

Dedinčania, mladí i starí, vyľakane obracali hlavy. Zvuk sa blížil spoza Nepry, od riedko zalesnených pahorkov, čo ležali medzi dedinou a veľkou riekou Okou. Čo ako však žmúrili oči, navôkol bolo priveľa svetla, a tak hodnú chvíľu videli na druhom brehu len nepreniknuteľnú tmu.

Odrazu v tej temnote zablikal nepokojný plameň. A potom druhý, tretí, štvrtý, rojili sa ako svetlušky za horúcej letnej noci. Vzápätí sa na kamenistý opačný breh vyhrnuli rýchlo sa pohybujúce tiene. Nad Karačarovo a ohňami posiatu lúku vzlietlo divoké vytie.

Dedinčania sa zdesene rozkričali.

Tie svetlá, ktorých odrazmi sa naplnila sčerená Nepra, boli fakle v rukách útočiacich jazdcov.

„Zbrane! Potrebujeme zbrane!“ skríkol Tarik a vyšklbol z polena pri ohnisku ťažkú širočinu. „Berte všetko, čo je poruke!“

„Pri Bohu, nie!“ skočil Jahja medzi chlapov a mával rukami, aby ich zastavil. „Pobijú nás! Bežme do lesa, skryjeme sa v húštinách!“

Mladí však mali mozgy zahmlené medovinou. Odsotili ho nabok a podgurážene sa vrhli k stolom po nože, k ohniskám po železné ražne a ku kopám nachystaného dreva po dlhšie kusy, čo sa dali použiť ako oštepy, kopije či kyjaky.

„Je ich len čosi vyše tucta, otec!“ zahučal Tarik na vladyku. „Zadržíme ich, získame čas pre ženy a deti, aby sa stihli schovať! Počuli ste?“ postrčil Jukku k čiernej škvrne lesa nad lúkou. „Odveď ich do hory, matka! Rozpŕchnite sa v tme! Rýchlo, rýchlo, prepletajte nohami!“

Vladykova žena a duchaprítomná Dinara sa zvrtli a ako keď pastieri šibnú ovce, aby ich zachránili pred vlkmi, aj ony poháňali stádočko dedinčaniek, detí a starcov hore svahom k lesu. Chlapi na Tarikov pokyn prevracali stoly na hrany a krčili sa za tou provizórnou hradbou.

Iľja sa uprostred toho zmätku, kriku a silnejúceho plaču ťarbavo snažil vstať. Ktosi ho schmatol po pazuchami a pomohol mu na nohy.

„Rýchlo, Iľja!“ skríkla naňho Dinara. „Musíš sa skryť!“

„Utekaj, o mňa sa nestaraj,“ odstrčil ju skoro bezohľadne a ponad hrbaté plece sa obzrel k rieke. Nepra bola v ohybe okolo Karačarova plytká a na šírku mala ledva desať siah – nájazdníci sa v gejzíroch ohňami rozjaganej vody raz-dva dostali na druhý breh, precválali popri domcoch na kraji dediny a prudko odbočili na lúku. Na rýchlych, nevysokých stepných koníkoch tu budú čo nevidieť.

„Iľja, no tak! Omrzel ťa život?!“

Zvrtol sa k Dinare. Potom zaletel zrakom k lesu. Naraz ho ako šíp preklala zlá predtucha.

Potvrdilo ju temné, rýchlo silnejúce dunenie, ktoré v tom huriavku zrejme zachytil len on. Neprichádzalo od rieky. Iľja pochopil, že Tarik a ostatní chlapi útočníkov podcenili.

„Dinara!“ skríkol.

„Nestoj tam ako kôl!“ volala naňho. „Utekaj za ostatnými! Skryjeme sa v lese!“

„Nie, Dinara!“ mával krivými rukami. „Nebežte tam! Je to pasca!“

„Čože?!“

Z lesného prieseku nad lúkou znenazdajky vytryskol rachot množstva kopýt. Tmu pred húfom utečencov potrhali trepotajúce sa plamene pochodní. Druhá skupina jazdcov, očividne početnejšia než tá spoza rieky, sa v okamihu rozliala pozdĺž lesa a odrezala dedinčanom únikovú cestu. Vystrašený krik sa zmenil na zúfalé bedákanie.

Karačarovskí chlapi sa obzreli a pochopili. Lenže už bolo neskoro vymýšľať nové plány – jazdci spoza rieky práve dorazili.

Erdžanie koní sa zmiešalo s posmešným štekavým rehotom. Ostrohy neľútostne bodali do slabín a tátoše skákali ponad prevrátené stoly. V žiare ohňov sa zablýskali zakrivené kočovnícke meče, zaplieskali biče, zatočili sa hodené fakle. Chlapi z osady padali ochromení údermi kopýt a skrvavení dobre nabrúsenými čepeľami. Jednému z nich sa korbáč omotal okolo krku, strhol ho k zemi a ako sa jazdec hnal ďalej po úbočí, chrčiaci dedinčan nadskakoval na nerovnostiach.

Náhle vravu prehlušil bojový pokrik jedného jediného muža. Iľja zdvihol zrak a sánka, už aj tak vykrútená chorobou, mu ešte poklesla.

Tento útočník nepricválal na územčistom kočovníckom koníkovi. Jeho hnedák bol statný a nohatý, z najlepšieho chovu azda až zo samotného Chazarska. A pevná stavba tela sa mu veru zišla – jeho jazdec bol totiž obrovský. Vyrútil sa z tmy ako démon či vojnové božstvo a popchol tátoša ponad prevrátené stoly. Jeho rev by zahnal na útek hádam aj samotného Erlika, ktorý sa zvyčajne zjavoval v podobe mohutného čierneho medveďa.

Čuduj sa svete, Tarika nezastrašil. Mladík vyskočil spoza prostej zátarasy, odvážne vykríkol a rozohnal sa drevorubačskou sekerou.

„Braček, nie!“ zvrieskol Iľja.

Jazdec v skoku mocne švihol budzogáňom. Okovaná hlavica zasiahla Tarika do temena.

Mladíkova hlava sa rozstrekla ako vajce, na ktoré niekto dupol. Hnedákov bok, obrovu nohu i všetko vôkol zafŕkala zmes krvi a mozgu. Telo, takmer zbavené hlavy, padlo na zem ako podťaté.

„Synak!“ zajačal Jahja a rozbehol sa k Tarikovi. Tým sa však priplietol ozrutnému jazdcovi do cesty. Konská hruď chránená bronzovou puklicou ho zrazila k zemi ako strašiaka zo slamy a starých handár. Jazdec šklbol uzdou a prudko otočil koňa. Chlapi z Karačarova mu s hrôzou uskakovali z cesty, odhadzovali zbrane a padali na zem.

Bolo po boji.

Iľja už ani nekričal, len skučal a po lícach sa mu kotúľali slzy ako hrachy. Za ním zadupotali kopytá. Opäť sa vyplašene zvrtol. Jazdci útočiaci od lesa poľahky zovreli ženy a deti v zužujúcom sa poloblúku, bičmi pozháňali roztratených utečencov naspäť do húfu a teraz ich durili dole briežkom. Iľju pohltil hlúčik rumádzgajúcich žien a detí. V zúfalstve do seba sácali, potkýnali sa, tlačenica trhala deti od matiek a tie sa potom s nárekom navzájom hľadali.

„Dinara!“ predral sa mrzák k dievčine. Podopierala staršiu ženu s neposlúchajúcimi nohami, aby ju dav nestrhol na zem a neudupal. „Drž sa pri mne, Dinara! Ochránim ťa!“

„Len to nie, Iľja!“ pozrela naňho zaslzenými očami. „Je po všetkom. Pochytali nás ako dobytok. Hlavne im neodporuj, nedráždi ich! Nech nezmárnia viacerých!“

Nahnali ich na dobre osvetlené priestranstvo medzi slávnostnými ohňami. Ženy sa usilovali predrať k svojim posekaným, doráňaným mužom, ale jazdci ich neľútostne odohnali. Chlapi sa už ani nepokúšali klásť odpor – pochopili, že jedinou odmenou zaň je seknutie šabľou, úder kyjakom, v lepšom prípade šľahnutie korbáčom. Nájazdníci ich kopancami a nárazmi konských hrudí dostrkali k ostatným zajatcom. Ženy vítali mužov a mládencov nárekom a horekovaním.

„Na zem!“ zrúkol jeden z jazdcov jazykom Čeremisov, veľmi podobným reči Muromcov. „Sadnúť a držať huby! A utíšte tie skuvíňajúce štence! S deckami je len oštara, takže tie, čo budú najviac vrieskať, podrežeme ako kurence a hodíme do rieky!“

Kvíliaci dedinčania klesali do podupanej trávy. Matky silou- mocou tíšili na smrť vystrašené deti, mládenci dievčiny, synovia matky. Jazdci nedočkavo zoskakovali z koní a lačne sa vrhali na zvyšky hostiny rozsypané okolo prevrátených stolov. S plnými ústami sa smiali a veselo na seba pokrikovali hrubé žarty, tešili sa z vydarenej lapačky.

Iľja sa horúčkovito rozhliadal. Zbadal nariekajúcu Jukku, ako sa skláňa k Jahjovi a dvíha ho do sedu. Vladyka otvoril oči, ale tvár mal skrivenú bolesťou a držal sa za hruď – ešte stále kŕčovito, s hlasným chrapotom lapal po dychu.

„Kde je Tarik?“ prisunula sa k Iľjovi Dinara. „Počuješ? Zazrel si ho?“

„Ty...“ súkal zo seba mrzák, „ty si to nevidela?“

„Čože? Vrav, čo je s ním?“

Iľja trhane pokrútil hlavou, vyhýbajúc sa Dinarinmu naliehavému pohľadu. „Už stojí pred Bohom.“

Smrteľne zbledla a obrátila zrak k bojisku. „Kde... kde je jeho telo? Chcem vidieť jeho telo!“

„Nie, nepozeraj sa tam,“ schmatol ju a privinul k sebe skôr, ako stihla zazrieť zohavené pozostatky v bielej rubaške pokrytej červenými škvrnami. „Nesmieš ho takto vidieť.“

Niečo sa v nej zlomilo a s hlasným vzlykotom sa mu zrútila do náručia. Iľja, sám rozochvený, objal dievča krivými rukami a obrátil pohľad k útočníkom.

Pomaly rozpoznával, čo sú zač. Väčšinu tvorili Kypčakovia, krutí tmavovlasí zbojníci so zlovestne zúženými očami. Pochádzali z krajiny Kimekov, ktorá sa rozkladala poniže veľkého pohoria Ural ďaleko na juhovýchode. V poslednej dobe sa však s ostatnými kmeňmi v chanáte dostali do sporu, a tak húfne odchádzali na západ, do povodia Itylu a Donu, do kyjevského, chazarského a bulharského pohraničia, kde lúpili, drancovali a vraždili všetko, čo im prišlo do cesty. Vlastne bolo len otázkou času, kedy nejaká ich družina zablúdi i ďalej na sever, k Oke a Nepre. Celá banda však nepochádzala z ďalekých stepí. Zhruba pol tucta nájazdníkov sa rozprávalo povedomým jazykom Čeremisov. Ich kmeň sídlil v lesoch na severe a ich hlavnými sídlami boli Kokšaga hlboko v lesoch a Suchodol v ústí rieky Vetlugy do Itylu. Boli vzdialenými príbuznými Muromcov, ale žili divšie, kŕmili sa divinou a rybacinou, bojovali prevažne zbraňami z dreva, kameňa a kostí a chodili oblečení v kožušinách a hrubej klkovine. Mohamedánsku vieru ostro odmietli a bulharských poslov vyhnali, čo z nich urobilo nepriateľov Bolgaru. Ťažkú hlavu si s tým však nerobili, práve naopak – boli na to hrdí.

Ten, ktorý zabil Tarika, bol ich vodca. I on mal na sebe prostý, dratvami pozošívaný odev a naďaleko smrdel špinou a konským potom. Predsa sa však od ostatných Čeremisov líšil, najmä rozmermi – meral dobre vyše siahy, takže svojich územčistých kumpánov prevyšoval prinajmenšom o hlavu. Lebku mal vyholenú a pokrytú strašidelnými obrazcami, čierne fúzy také dlhé, že ich mastné konce nosil zakvačené za uši. V pästi zvieral budzogáň – hrčavý, dočierna stmavnutý samorast, na rozšírenej časti okovaný masívnymi železnými ostňami. Z tých bodcov stále kvickala kaša z krvi a mozgu, pomiešaná s úlomkami lebky a chumáčmi tmavých vlasov. Úbohý, nešťastný Tarik, pomyslel si Iľja, z ktorého pod tlakom okolností rýchlo vyprchal hnev na nevlastného brata. Zdvihol zrak vyššie, k Čeremisovým prsiam.

Mimovoľne zaskučal, pretože zazrel niečo, čo ho vystrašilo ešte viac než hrozná zbraň.

Na hrudi mal obor vybíjanými remeňmi pripevnenú širokú bronzovú puklicu. A na nej hrozivo vycieral zuby symbol čierneho hada so široko roztiahnutými blanitými krídlami.

Iľju zamrazilo. Veľmi dobre vedel, čo je to za bytosť. Počul o nej starších v osade šepkať hrôzostrašné povesti. Zilanta, okrídleného hada, prastaré dračie božstvo, uctievali v povodí Itylu pred príchodom Mohamedovho učenia. Mnohí sa mu klaňali dodnes – okrem divých kmeňov aj odpadlícki bulharskí vládcovia a kňazi, ktorí sa nezmierili s tým, že ich nová viera obrala o niekdajšiu moc. V druhom najväčšom bulharskom meste Suware sa stále týčil zlopovestný Zilantaw, dračia veža, v ktorej bosoráci a šamani kŕmili okrídleného hada ľudskými obeťami. Útočníci zjavne patrili k ich prisluhovačom. Iľju náhle premkol pocit, akoby mal vnútornosti plné studených, hmýriacich sa červov.

Čeremis zoskočil z hnedáka a zamieril k ostatným zbojníkom, ktorí sa doslova ruvali o zvyšky hodokvasu. Ustupovali mu z cesty ako vlci vodcovi svorky. A nielen jeho súkmeňovci, ale aj ich južanskí spojenci. Jeden z Kypčakov, podľa honosne tepanej rukoväte meča zrejme ich veliteľ, mu dokonca ponúkol glg medoviny z horko-ťažko vybojovaného džbána.

„Tomu sa povie dobrý lov, Styrwit,“ zaškľabil sa na obra. To, že bol Kypčak ochotný naučiť sa reč Čeremisov, tiež o niečom svedčilo.

„Nie je to najhoršie,“ zabručal kolohnát a na jeden záťah vyprázdnil krčah. Potom s jahňacím stehnom v dlani obrátil pohľad k zajatcom. Beľmá mal žltkasté ako lesný démon. „Ale vidím tu aj plno neužitočného mäsa. Budeme to musieť preriediť, Kamar. Odhadujem, že nakoniec nám zostane nanajvýš tak dvadsať – tridsať kusov. A tých naozaj dobrých, pre môjho pána, sotva tucet.“

„Oddelíme starcov a najmenšie deti a zvyšok vezmeme so sebou. Varjagovia nie sú až takí prieberčiví. V Bolgare speňažia hocičo, v kupčení s otrokmi sa vyznajú.“

„Uhm,“ zamumlal Čeremis s ústami plnými pečenej baraniny a vykročil. „Najprv ale vyberiem svoju korisť. S ostatnými spravte, čo uznáte za vhodné.“

Vstúpil medzi čupiacich dedinčanov, budzogáň v jednej ruke, jahňacie stehno v druhej. Ženy zakvílili, deti sa opäť rozplakali. Dokonca i muži sa zdrvene krčili pred obrovým pohľadom a odvracali tváre. Vo vzduchu páchli zvratky a moč.

„Potrebujeme také, čo už krvácajú, ale stále sú panny,“ vrčal zabijak. „Napríklad tamtá by mohla byť dobrá,“ ukázal kyjačiskom na sotva pätnásťročnú dievčinku, schúlenú medzi svojimi rodičmi a bratmi. Dvaja Čeremisi sa dievčaťa zaraz chopili. Ne20 dbali na jej nárek, vytrhli ju z rúk príbuzných a odvliekli mimo húfu zajatcov.

„Túto tiež,“ ukazoval Styrwit. „Aj tamtú...“

Jeho poskokovia nemilosrdne brali chudery a bezohľadne ich ťahali preč. Bedákanie trhalo uši i srdcia.

Iľja sotil do Dinary, presunul sa pred ňu a trochu sa nadvihol.

Jeho telo bolo možno skrivené a neduživé, ale zato dosť rozložité na to, aby dievčinu spoľahlivo zakrylo.

Chyba. Styrwit kútikom oka zachytil pohyb a prudko k Iľjovi obrátil podozrievavý pohľad.

Mrzák zatisol zuby a zdrevenel.

Obor vykročil jeho smerom. Čosi si vrčal popod nos a surovo kopal do zavadzajúcich dedinčanov. Štvornožky sa mu pratali z cesty.

V Iľjovom vnútri sa naraz všetko pomiešalo – strach, žiaľ i zúfalá snaha ochrániť Dinaru. Vír pocitov prudko zahučal, a keď sa zastavil, Iľja sa náhle prestal chvieť.

Nato vstal.

Sám nevedel, či je to záchvat odvahy alebo pomätenie zmyslov. Dinara i všetci okolo naňho syčali, aby to nerobil, ale skoro ich nepočul. Vnímal iba blížiaceho sa Čeremisa.

Obor zastal na krok pred ním, oči ako plamene. Iľju na chvíľočku, možno len na jediný úder splašeného srdca naplnilo nutkanie padnúť tvárou k zemi a plaziť sa preč ako zbitý pes. Namiesto toho sa nadýchol a narovnal, nakoľko mu to len choré kosti dovolili. A opätoval Čeremisov pohľad. Čiastočne preto, aby mu zrak nepadol na krvavý budzogáň.

Styrwit naňho zízal, husté obočie zvraštené, fúzy naježené, nozdry rozochvené podráždeným dychom. Premeral si odvážlivca, jeho čaptavé nohy, vykrútené ruky, zohnutý chrbát a bledú tvár v húštine plavých vlasov a fúzov. Pomaly, syčivo sa nadýchol, až remene križujúce hruď a držiace plát s hadím znakom zavržďali. Iľja prežrel naprázdno. V duchu už videl, ako sa budzogáň dvíha a dopadá mu na hlavu. No, keď nič iné, aspoň bude mať rýchlu smrť...

Styrwit zreval. Tak hlasno, až sa vyľakane mykli nielen dedinčania, ale aj samotní zbojníci. Iľja sa skoro zosypal na zem. Čeremisova hruď sa roztriasla a Iľja prekvapene pochopil, že ten prerývaný zvuk, derúci sa z mohutnej hrude, nie je prejavom zúrivosti.

Bol to smiech.

Obor sa rehotal, až mu z úst fŕkali sliny.

„Len sa naňho pozrite!“ zhúkol cez plece na ostatných lúpežníkov. „Na túto kaliku a špatu, chromého úbožiaka! Hľaďte, ako sa mi ten hrbáč smelo stavia do cesty, do očí mi civie, hlavu dvíha! To som ešte nezažil!“

Čeremisi sa rozchechtali, i Kypčakovia sa pridali.

„Páčiš sa mi, mrzák,“ neprestávala dunieť Styrwitova hruď. „Si posledný, kto tu má gule. Ostatní si už iba serú do gatí. Lenže,“ smiech sa zlomil a pomaly stíchol, „tak či tak nedovolím, aby mi ktokoľvek skrížil cestu. Takže dostaneš výprask. Akurát sa musím rozhodnúť, či ťa zrazím na zem kyjakom,“ poťažkal strašný budzogáň, „alebo koštiaľom,“ podvihol ohryzený jahňací hnát.

Iľja preglgol nasucho. Teraz to príde. Mamka, chystaj sa, čoskoro sa uvidíme.

Styrwit preskakoval očami zo zbrane na kosť. Zrejme sa naozaj nevedel rozhodnúť.

„Čo myslíte, chlapi?“ obzrel sa na svojich druhov. „Mám ho rovno zahlušiť, alebo mu stačí dať príučku, nechať bolesť, aby ho naučila pokore?“

Lotri sa hneď začali prekrikovať. Niektorí sa dožadovali krvi, iným sa pozdávala druhá možnosť. Čeremis pobavene vyceril zuby.

A obrátil sa k Iľjovi. Zároveň švihol rukou.

Tou ľavou.

Kosť so zvyškami pečeného mäsa zasiahla Iľju do tváre. Zatmelo sa mu pred očami, nohy sa podlomili a s krvácajúcim nosom sa zvalil medzi dedinčanov. Tým jeho tieň nadobro skĺzol z Dinary.

Dievča sa prikrčilo pred pohľadom žltkastých očí a muselo si zahryznúť do spodnej pery, aby nezvriesklo. Styrwit sa zaškľabil od ucha k uchu.

„Pozrite sa na to,“ zatiahol. „Táto je zo všetkých najlepšia.“

„Pekná, naozaj,“ poznamenal blízko stojaci poskok. „Len či je ešte stále panna.“

„Aj keby nie,“ zachechtal sa obor, odhodil kosť a mastnou rukou schmatol Dinaru za vlasy, „nechám si ju pre seba! Na pár dní ma poteší.“

Surovým trhnutím zdvihol dievčinu na nohy a sotil ju do rúk poskokov. Darmo sa bránila, metala a kopala, Čeremisi ju poľahky odvliekli.

„To je všetko, Kamar,“ obrátil sa Styrwit ku kypčackému náčelníkovi. „Ostatní sú tvoji.“

„No ďakujem pekne,“ odfrkol si kočovník pri pohľade na sedem mladučkých panien, ktoré si Čeremisi oddelili. „Vzal si si najlepšiu korisť. Za tú poslednú krásku by nám Varjagovia v Helgarde zaplatili viac než za všetkých ostatných dokopy...“

„Taká bola dohoda, Kamar,“ zavrčal Čeremis a namieril na Kypčaka kyjak. „Hádam nechceš, aby som ťa začal podozrievať z toho, že nedržíš slovo?!“

„To nie,“ zašomral si Kamar popod nos a kývol na svojich chlapov. „Prestaňte sa napchávať a začnite preberať otrokov.“

„Tých, ktorých nevezmete so sebou,“ navrhol Styrwit, vracajúc sa pomedzi dedinčanov k svojej družine, „zabite.“

„Prečo?“ pozrel naňho Kypčak. „Zbytočná robota, nie?“

„Len to urobte. Skôr či neskôr sa o našom útoku dozvie Alvar-beg z Muromu. Ak chýry o ňom neklamú, zburcuje družinu a bez meškania nám vyrazí po stope. Keď nájde dedinu vypálenú do tla a nablízku ani jedinú živú dušu, pochopí to ako odkaz, že sa s nami neoplatí zahrávať. Najskôr sa naľaká až tak, že prikáže otočiť kone a odcvála naspäť k Oke.“

Kamar zamyslene prižmúril už aj tak úzke kočovnícke oči, takže sa zmenili na tenučké štrbiny.

„Na tom niečo je,“ uznal.

„Daj na mňa a ukáž, že sa ti netrasú ruky. Nechaj žiť len jedného, aby muromským psom rozpovedal, ako sme to tu vyčistili. To ich odvahu načisto zlomí. A viem aj, kto by mohol byť tým šťastlivcom.“

„Ten chromý?“ zaškľabil sa Kypčak.

„Kto iný? Uvidíme, koľko hrdinstva v ňom zostane, keď sa bude musieť sám, bez pomoci postarať o zdochliny súkmeňovcov.“

Kamar sa zachechtal a pokynul vyčkávajúcim chlapom.

„Počuli ste! Okrem toho mrzáka zabite všetko, čo neberieme so sebou. Starcov podrežte a šmarte do rieky. Malé deti tam pohádžte len tak. Utopia sa samé. Škoda tupiť nože.“

Kypčakovia si vymenili pohľady. Potom sa chopili bičov, šabieľ a dýk a vykročili proti húfu dedinčanov.

Zajatci spustili vresk taký príšerný, že ho Iľja počul ešte dlho po tom, čo poslednému z nich studená čepeľ a ešte studenšia voda vzali hlas.