Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Slováci — vývin ich národného povedomia 2

Július Botto

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2016 iAdverti

Copyright © 2009 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Ivana Gondorová, Bohumil Kosa, Nina Dvorská, Katarína Janechová, Jozef Vrábeľ, Zuzana Babjaková, Simona Reseková, Miroslava Oravcová, Silvia Žuborová, Robert Zvonár, Eva Lužáková, Peter Kašper, Martina Jaroščáková, Martin Droppa, Andrea Kvasnicová, Silvia Harcsová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0142-8

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Pôvodná publikácia

Július Botto. Slováci — vývin ich národného povedomia. Tatran. Bratislava 1971. 460 s. Dr. Ondrej Mrlian, rediguje. Daniel Šulc pripravol edične. Dr. Július Mésároš napísal predslov. Júlia Májeková, zodpovedná redaktorka. Zlata Maderová, technická redaktorka.

Bibliografické poznámky

Slováci — vývin ich národného povedomia. Druhý zväzok

Pamiatke Štefana Marka Daxnera venuje spisovateľ

Edičná poznámka

Kniha Júliusa Bottu Slováci, vývin ich národného povedomia vyšla doteraz dva razy. Prvý zväzok vyšiel v roku 1906, druhý v roku 1910; druhé vydanie obidvoch zväzkov vyšlo v roku 1923. Vydania sa od seba neodlišujú. Len druhé vydanie z roku 1923 si autor jazykovo upravil, svoj štýl zmodernizoval. Druhé vydanie bolo aj pre toto vydanie „Slovákov…“ východiskovým textom.

Text „Slovákov…“ sme upravili podľa terajšej spisovnej normy a súčasnej praxe. Rozkolísanosť pri písaní jednotlivých reálií sme zjednotili podľa vydaní Slovenskej akadémie vied (pri reáliách týkajúcich sa literatúry podľa publikácií: Dejiny staršej slovenskej literatúry, SAV, Bratislava 1958, Dejiny slovenskej literatúry II, SAV, Bratislava 1960 a Dejiny slovenskej literatúry III, SAV, Bratislava 1965; fakty týkajúce sa historických údajov podľa publikácií Dejiny Slovenska I, SAV, Bratislava 1961 a Dejiny Slovenska II, SAV, Bratislava 1968); mnohé citáty, ktoré autor uvádza, sme skontrolovali s poslednými vydanými textami (zväčša vo vydavateľstve Tatran) a spresnili ich znenie podľa nich. Dôsledne realizovať túto prácu sme nemohli, pretože autor pri mnohých citáciách prispôsobuje časti viet alebo slova svcjmu textu; robí tak zámerne. Tento postup neskresľuje myšlienku vyslovenú v tom-ktorom článku citovaného autora, len týmto sa J. Botto vyhýba pridlhým citátom a „hluché“ miesta z nich takýmto spôsobom vynecháva. Tento prístup k materiálu, zdôrazňujeme, nedeformuje myšlienky citovaného autora. V prípadoch, keď pri citovaní, či už vinou tlače alebo korektúr dokázateľne vypadlo niektoré slovo a citát ináč súhlasí so znením pôvodného textu, citát dopĺňame. Tieto dva spôsoby citovania pri úprave sa dajú rýchlo a zreteľne rozoznať, opravili sme i všetky tlačové chyby, doplnili sme na základe porovnania textu obidvoch vydaní chýbajúce texty. Takýchto prípadov je však v knihe minimálne.

Pri textovej úprave diela mali sme na zreteli, že ide o čitateľské vydanie. Usilovali sme sa zachovať dôsledne autorov štýl i jeho slovník. Zasahovali sme len tam, kde ide o štylistické ťažkopádnosti, kde je nezrozumiteľný text a pod. Do slovníka sme zasahovali tam, kde ide o zastaralé slová, bohemizmy a pod. Všetky zásahy, ktoré sme do textu urobili, neskresľujú a nedeformujú autorov štýl, neprekračujú bežný rámec zásahov, aký sa realizuje v súčasnosti pri vydávaní podobných textov.

Úvod

Pre svoj očný neduh pôvodca nemohol túto druhú čiastku dejín vývinu národného povedomia Slovákov zostaviť hneď za prvou. Ale ako sa mu choroba zmiernila, prikročil k dielu a podáva v ňom kalváriu slovenského utrpenia.

Svet takmer neuverí, že v strede Európy v XIX. a XX. storočí žil národ vyše dvoch miliónov počítajúci a k veľkej slovanskej rodine náležajúci, ktorého mládež prenasledovali preto, že sa chcela zdokonaľovať vo svojej materinskej reči, že ten národ, platiac daň štátu mozoľom i krvou, na svoje samosvojské vzdelávanie od toho štátu nikdy ani haliera nedostal, ba keď si kultúrne ústavy z vlastných prostriedkov založil, ešte len i pre snahu stať sa kultúrnym národom svojským, prirodzeným spôsobom bol prenasledovaný a o svoje ústavy obraný!

Užasne a neuverí svet, že čestní, vzdelaní, diplomovaní muži len preto, že zasadzovali sa za uskutočnenie rovnoprávnosti, za čistotu verejného života, volieb a administrácie, neboli pripustení ani do štátnych, ani do municipiálnych úradov, ba že exponenti štátnej moci všetko vynaložili, aby sa vo verejnom živote ako zastupitelia svojho národa v nijakom smere nemohli uplatniť.

Užasne svet, že tomu národu nedovolili ani pamiatku svojich veľkých mužov verejne uctiť a oslavovať, že všetky štátne inštitúcie boli zamerané na to, aby slovenský národ ako etnický celok navždy stratil svoju národnú tvárnosť a charakter národa a stal sa masou bezživotnou, slúžiacou večne a otrocky cudzím záujmom.

No sú v týchto dejinách i radostnejšie momenty.

Vidíme v nich silnú, charakternú slovenskú mládež, ktorá volí trpieť, ale nezapredá svojich otcov a svoje presvedčenie; nežobre o milosť, ale volí vyhnanstvo na zahraničných školách.

Vidíme najprednejších slovenských dejateľov a spisovateľov ísť do žalárov, trpieť za svoje šľachetné námahy a čisté presvedčenie, a vidíme ich, ako sa vracajú z nich nezronení a vždy hotoví do nových prác a utrpenia. My z ich šľachetných skutkov čerpáme nezvratné presvedčenie, že ideálne a absolútne dobrá je vec, ktorej slúžili a slúžia, že je nemožné, aby vznešené námahy šľachetných trpiteľov zdarom korunované neboli, ale že je i našou mravnou povinnosťou všemožne podporovať týchto našich mužných zástancov pravdy a práva.

A vidíme veľkú životnú silu i v krásnom, živom i písanom slovenskom slove.

Hrdinovia ducha, slovenskí spisovatelia, básnici, začierajúci do životných studníc rýdzej slovenskej duše, vynášajú z nich nielen lieky na rany ubolených sŕdc, ale vedia sa za spravodlivú vec i zapáliť a oduševniť a svojou božskou divináciou, vzletným poetickým slovom množia lásku k slovenskému ľudu a k jeho krásnej reči.

A v tomto ich účinkovaní je nejeden prameň národných úspechov.

Na látku, na veľkolepé národné epopeje je tento diel omnoho chudobnejší než prvý.

V dejinách od roku 1875 niet Štúrovej školy, niet Jozeffyovskej deputácie pred trón, niet slovenského povstania z roku 1848/9 ani veľkolepých národných manifestácií, ktoré sa zjavili v martinskom memorande, v založení Matice slovenskej a troch slovenských gymnázií, no uchvacujúcich, nádherných príkladov heroického, čistého, neúmorného, nadšeného snaženia zato je tu dosť.

Slovenská vec mala i v týchto časoch svojich posvätencov hodných uctenia, milovania a nasledovania. Vo vodcovi tu opísaných slovenských pohybov, v osobe Pavla Mudroňa, má muža takého nádherného charakteru, takého rýdzeho zlatého srdca, takej dôkladnej a širokej rozhľadenosti a pritom takého heroického, nezlomného ducha, akým sa ani veľké národy chváliť nemôžu. Je teda prirodzené, že pri príčinlivosti takéhoto muža nemohla sa slovenská vec navždy zaseknúť a že sa, hoci s ťažkými obeťami, zo dňa na deň potešiteľnejšie vyvíja.

No i tu platí výrok cisára Jozefa II.: „Len skutky sú naše, ale ich výsledok je v rukách božích.“

A že je v nich i výsledok slovenských snáh, ukáže iste budúcnosť.

I

Politické deje Uhorska od roku 1875

Dňa 3. marca 1875 predstavilo sa uhorskému snemu nové ministerstvo baróna Bélu Wenckheima, v ktorom torbu ministra vnútorných diel dostal Koloman Tisza, muž, ktorého uhorskí Nemaďari spomínajú oprávnene s ťažkým srdcom.

Tisza narodil sa roku 1830 a na základe svojich rodinných konexií stal sa roku 1848, teda už v osemnástom roku, pri kabinete grófa Ľudovíta Batthyányiho na ministerstve kultu koncipistom. Po revolúcii cestoval po cudzozemsku; po návrate z ciest vyvolil ho kalvínsky seniorát szalontiansky za kurátora (inšpektora). V tomto úrade vzdoroval cirkevnému, roku 1859 vydanému patentu tak rázne, nahnal Viedni toľko strachu, že ho roku 1860 vymenovali za hlavného župana Biharskej stolice. Ale on ani túto hodnosť neprijal, lebo v tom čase bola Uhorsku ústava len sčiastky prinavrátená; namiesto toho prijal na snem z roku 1861 vyslanecký mandát od mesta Debrecína, pripojac sa ako vyslanec k strane uzavretia (határozati párt), ktorá v svojej adrese nedala panovníkovi ani len príslušného titulu. Akú veľkú vážnosť požíval Tisza u Maďarov vidno z toho, že ho na sneme roku 1861 jednohlasne vyvolili za prvého predsedu. V tejto hodnosti dňa 26. júna prijal deputáciu slovenského národa, ktorá mu doručila memorandum svätomartinské, i to len v svojom súkromnom byte, s dymiacim čibukom. Vtedy, po prevzatí memoranda, Tisza vyslovil, že „na základe národnej rovnoprávnosti môžu všetky národnosti očakávať od krajinského snemu splnenie všetkých takých slušných žiadostí, ktoré sa zrovnávajú s celistvosťou a jednotou krajiny“. I posledné zasadnutie snemu roku 1861 prijalo ako svoje rozhodnutie jeho návrh, že „budúci snem bude pokladať za svoju najprednejšiu úlohu vyplniť všetky požiadavky uhorských nemaďarských národností, ktoré celistvosti a jednote krajiny neodporujú“. Ale jeho neskoršie skutky svedčili, že tieto jeho výpovede boli mámením, zavádzaním národností, že on ani národnostný zákon, v ktorom Nemaďarom tak skúpo boli ich prirodzené práva uznané, nezachovával a neuskutočňoval nikdy v nijakom ohľade. Lebo to by už ani jeho sofizmami preplnený rozum nebol mohol dokázať, že by slovenské kultúrne ústavy, gymnáziá a Matica, boli celistvosti a jednote krajiny odporovali, keď pri saských, srbských a rumunských kultúrnych ústavoch zostávala tá jednota nenarušená. Na snem roku 1865 dostal jednohlasný vyslanecký mandát zasa od mesta Debrecína a prijal deákovské vyrovnanie, zúčastniac sa na prvých delegáciách, ale už 17. marca 1868 zvolal do Veľkého Varadína veľkú poradu svojich prívržencov, ktorá jeho chýrečné biharské body prijala ako svoju rezolúciu. V nej bolo vyslovené, že Uhorsko je slobodnou, nikomu nepodrobenou krajinou, v dôsledku čoho že treba všetkými ústavnými prostriedkami na tom pracovať, aby boli zrušené všetky zákony, ktoré protivia sa nezávislosti krajiny, a aby do života uvedené boli všetky ustanovizne potrebné na zabezpečenie ústavnosti a nezávislosti. Inštitúciu delegácií treba teda zrušiť; spoločné ministerstvo nech prestane; Uhorsko nech dostane samostatné vojsko, nezávislé financie, obchodné záležitosti a diplomatické uznanie nezávislosti Uhorska. Pri tomto programe Tisza zotrvával sedem rokov v opozícii proti strane Deákovej, ale nemajúc sily rozstrojiť ju a prísť k moci, vyúžitkoval veľmi obratne finančnú slabosť a nerozhodnosť svojho dôverného priateľa Kolomana Ghyczyho, posledného finančného ministra Deákovej strany, s tým pokryteckým odôvodnením, že najprednejšou povinnosťou vlasteneckého snaženia má byť: usporiadanie korupciou a nesvedomitým šafárením na skazu donesených financií krajiny a len v druhom rade boj štátoprávny. S týmto osvedčením pripravil a vykonal fúziu svojej strany so stranou Deákovou. Nahovárali ho na to i jeho dôverní prívrženci. Jeden z nich odôvodňoval potrebu fúzie celkom zjavne a cynicky takto: „Sedem rokov sedela Deákova strana pri plných stoloch vlády, strana Tiszova dostala len omrvinky. Ministerské a všetky štátne úrady v stoliciach, správu štátnych majetkov, reorganizáciu súdov, to všetko dostali deákisti. Opozícia šomrala a chudobnela. Potom prišli ťažké časy. Je vraj teda teraz už predným sociálnym záujmom, aby konečne i prívrženci doterajšej opozície stali sa účastnými dobrodenia štátneho života.“ Teda pri kontemplovanej fúzii nešlo o svedomité šafárenie s krajinskými dôchodkami, o usporiadanie krajinských financií, ale o hmotné zaopatrenia materiálne zbankrotovaných prívržencov Tiszovej strany. Fúzia vykonala sa 3. marca 1875 vymenovaním baróna Bélu Wenckheima za ministerského predsedu, Kolomana Szélla za ministra financií, Kolomana Tiszu vnútorných diel, Ľudovíta Simonyiho obchodných, Bélu Perczela pravosúdnych, Augusta Treforta výučby a náboženstva, Bélu Szendeho krajinskej obrany, Tomáša Péchyho premávky a grófa Pejačevića za chorvátskeho ministra.

Peštiansky nemecký denník Neues Pester Journal nazval v jednom svojom článku toto ministerstvo kabinetom núl. O Tiszovi tvrdil, že je dobrým rečníkom, a nič viac; Széll má vraj len tú zásluhu, že je príbuzným Deákovým a zaťom maďarského básnika Vörösmartyho; ministra Simonyiho charakterizoval, že najposlednejší koncipista v ministerstve obchodu vie viac z národného hospodárstva než nový minister obchodu. Tomášom Péchym kompromitoval vraj Tisza Uhorsko pred celým vzdelaným svetom. „Muž ministrom premávky, ktorý sa do nej rozumie toľko ako hus do piva! Či Péchy počul už slovo železničný kartel? Či vie, čo treba rozumieť pod otázkou tarifovou? Otázky takého dôležitého významu má riešiť človek, ktorý pravdepodobne dosiaľ nevedel ani o ich jestvovaní. Péchy má s európskym trhom spraviť zlúčenie množstva malých železničných čiar v jedno veľké teleso! Vskutku, do puknutia smiešne!“

Tisza, Péchy a Simonyi patrili do strednej ľavej, ostatní ministri bývalej Deákovej strane.

V štátoch, ktoré majú solídne, zdravé základy, je zamieňanie sa parlamentných strán majúcich rozumné politické zásady a ekonomické ciele verejnému životu na prospech. Ale v Uhorsku takéto zdravé parlamentné strany nemohli ani vzniknúť, a to jednoducho z tej príčiny, lebo XII. článok zákona z roku 1867 nedovolil odbočenia od princípov v ňom uložených. Roku 1875 zabočil teda i Tisza so svojimi prívržencami tým smerom, že zavesiac na klinec biharské body o nezávislosti Uhorska a personálnej únii, vystavil ako požiadavku a kvintesenciu všetkej svojej štátnickej múdrosti prevzatie vládnej moci, úradov a sinekúr, v ktorých nebolo treba seriózne pracovať, ale len troviť a reprezentovať a bohatnúť z vrecák platcov daní. Lebo s tým pridŕžaním sa programov bolo to v Uhorsku všelijako, keď najväčším majstrom zapredávania politických zásad bol práve Koloman Tisza, ktorého Maďari pokladali za najumnejšieho a najčistejšieho štátnika. V tom čase v uhorskom parlamente len strana krajných ľavičiakov postavila sa na otvorené, štátoprávne opozičné stanovisko; ale ani jej program nebol úplne jednotný. Politické udalosti z roku 1906 však dosvedčili, že ani táto strana nie je ideálne čistá, že i ona vie pojednať sa s okolnosťami. Jej vodca Franc Kossuth, syn exgubernátora Ľudovíta Kossutha, ukázal sa byť márnomyseľným politikom, keď „s podržaním svojich zásad o nezávislosti Uhorska“ prijal z rúk panovníka Františka Jozefa I. úrad uhorského ministra obchodu, tajné radcovstvo, zaviažuc sa spravovať Uhorsko na základe dualizmu, teda na základe XII. článku zákona z roku 1867. Jeho strana prikývla na toto zapredanie zásad, potom i táto stratila svoj mravný význam a s ním i právo na jestvovanie.

Rozhodne, na stanovisku Deákovho vyrovnania stála roku 1875 už len strana baróna Pavla Sennyeyho, ale spoločné vojsko chcela mať ešte rakúskejším a honvédov v užšom zväzku s ním, prípadne chcela ich i zrušiť, aby sa docielili väčšie úspory; žiadala i podržanie spoločného colného územia a spoločnej banky; vôbec v jej snahách a skutkoch prejavoval sa duch a smer konzervatívny. Stredná ľavá strana zahodila síce ešte pred fúziou svoj štátoprávny program, ale jej členovia prechovávali i potom tajné túžby a ašpirácie, najmä po výlučnej moci, čo v novej liberálnej strane plodilo protivy a spory, a starí deákisti nemálo ustrnuli, keď Tisza ako minister vnútorných diel 29. apríla 1875 vymenoval trinásť nových hlavných županov, z ktorých len traja boli starí deákisti, ostatní Tiszovi ľudia.

V novej liberálnej strane nebolo dorozumenia a ašpirácie Deákovej strany trvali v nej až do rokov osemdesiatych; diferencie zjavovali sa v každej dôležitejšej veci, najmä pri kríze východnej, a na začiatku snemu z roku 1878 po okupácii Bosny bol Tisza blízko pádu.

Stránky v uhorskom parlamente neutvorili sa, ako už bolo spomenuté, na základe zásad, v dôsledku čoho opozičníci barón Pavel Sennyey a gróf Albert Apponyi tvrdili o novej liberálnej strane a o vláde z nej pošlej, že nemá zásad a že niet v nej jednomyseľnosti a ušľachtilosti. Nový finančný minister Koloman Széll nevyhotovil ani nový rozpočet, ale prijal rozpočet svojho predchodcu Ghyczyho s jeho finančnou politikou. Z toho mnohí vyvodili, že nová vláda povýši dane podľa programu Ghyczyho. Keď snem začiatkom mája roku 1875 rokoval o rozpočte, začal debatu o ňom barón Sennyey, prízvukujúc potrebu utvorenia stránok na zásadách, lebo vraj len tak je možné odstrániť nedostatky a chyby parlamentarizmu. Sennyey hovoril medziiným: „Keď hľadám ideu, ktorú vláda do popredia potisla, aby sa strana okolo nej koncentrovala, aby nebola len koalíciou moci, ale skutočnou politickou mocou, musím vyznať, že takej idey nenachodím; vidím len to, že vláda neutvorila svoju stranu vystavením istej zásady a skoncentrovaním sa okolo nej, ale radšej si osvojila zásady s opravdivou ideofóbiou, a tak práve pre tento zásadný rozdiel nemôžem sa pripojiť k vládnej strane.“

Proti ostrým výpadom Sennyeyho a Apponyiho pomáhal si Tisza nastolením národnostnej otázky, heslom „összetiporni“ (rozmliaždiť), a to pomáhalo; tým sa stal hneď populárnym a mocným.

Voľby do nového snemu, otvoreného 31. augusta, riadil už Tisza, a to s takým bezohľadným, cynickým násilím, že jeho strana dostala 329 mandátov; z tohto počtu dostalo sa jeho bývalej strednej ľavej strane 163, kým pred fúziou ich mala len 60; krajná ľavá strana nemala už ani 40, strana Sennyeyho 20, strana národnostná 24. Súčasne boli voľby i v Chorvátsku; tam strana Mažuranićova (unionistická) dostala zo 77 mandátov 60.

Tisza stal sa teda v Uhorsku priazňou Viedne, lebo tej bolo veru jedno, kto tam vládol, len nech vyrovnaním z roku 1867 nehýbal, regrútov a dane oddával, neobmedzeným pánom položenia. Opozícia žiadala síce hneď na začiatku snemu od vlády program pevne fixovaný, ale Tisza ho nedal, dôvodiac, že hoci nové tvorby v každom oddiele verejného života sú potrebné, predsa za najdôležitejšiu prácu pokladá liečiť finančný stav krajiny. Minister financií Széll snažil sa usporiadať ich konverziou 153-miliónovej úžerníckej pôžičky, novou prirážkou, 33 % daňou z dôchodkov, a vypustením 300-miliónovej pôžičky, ktorou mala byť vyplatená 153-miliónová pôžička. Rozpočet na rok 1876 ukazoval síce už len 10-miliónový deficit, ale konzervatívci, predovšetkým gróf Ferdinand Zichy, ostro napádali Szélla, tvrdiac, že jeho rozpočet je fiktívny, iluzórny; a Pavel Somssich prízvukoval i to, že bez zníženia spoločných výdavkov nemožno do štátneho rozpočtu uviesť rovnováhu. I peštianske časopisectvo akosi triezvejšie posudzovalo Széllove finančné plány, a hoci nemožno neuznať, že minister Széll dosť dobre posudzoval finančné položenie Uhorska a jeho recept, ktorým sa chystal vyliečiť finančnú chorobu, bol dielom pozoruhodným, jeho finančná politika jednako mala slabé základy. Tými mali byť len problémy, nádeje a počítanie na „obetavosť národa“.

Odstránenie deficitu už ani nebolo možné, lebo Tisza, ktorý v svojich biharských bodoch tak ostro zatracoval inštitúciu delegácií, teraz už uznal jej zákonitosť a uhorská delegácia odhlasovala ríšsky rozpočet na rok 1876 takmer bez protirečenia. Najsilnejšou podporou spoločného vojenského ministra v delegácii bol minister Széll. Býval i na poradách vojenskej komisie a solidaritu, ktorú uhorská vláda za spoločný rozpočet na seba vzala, zúžitkoval veľmi obratne; lebo proti návrhom, ktoré vo vojenskej komisii za tým cieľom podali, aby sa docielili úspory, bojoval silnejšie než ktorýkoľvek rakúsky generál alebo odborný náčelník ministerstva vojny.

Spoločný rozpočet na rok 1876 činil 114,727.484 zlatých, teda o 1,903.161 zlatých viac, než roku 1875. Po odpočítaní príjmov spoločného ministerstva a zvyšku z colných poplatkov činili spoločné výdavky 95,253.780 zlatých, z čoho pripadlo na Rakúsko 65,344.093, na Uhorsko 29,909.687. Okrem toho spoločný vojenský minister žiadal na nové delá 17,797.000 zlatých a z tejto sumy na rok 1876 pripadajúcu čiastku 8,500.000 zlatých, čo mu delegácie i povolili.

Pre túto povoľnosť a disciplínu v strane liberálnej vymenoval panovník Kolomana Tiszu za predsedu uhorského ministerstva už 25. októbra roku 1875.

Ale s Tiszovým vladárením neboli všetci Maďari rovnako spokojní. Hneď, ako bolo známe, ako stroji zreformovať stolice a v nich stoličnú administratívu, v maďarských novinách vypukla nespokojnosť. S Tiszom nespokojní Maďari ju vyslovovali takto: „My žijeme v dobe bezústavnosti; všade habkanie sem a ta, nikde ustáleného pomeru. Na sneme fabrikujú zákony, v ktorých paragrafy počtom prevyšujú paragrafy bývalého Reichsgesetzblattu, ktoré však hneď potom modifikujú. Uhorský parlament nejde dôsledne za takým určitým cieľom, ktorý by krajine poskytoval výhľad, že snem svoju úlohu hoci len čiastočne rieši. Na sneme márnia čas a majetky krajiny; tam panujú kliky. Sú to vraj znaky úpadku vlasti a národa. Všeobecná nespokojnosť a skľúčenosť ľudu dokazuje, že od snemu a účinkovania terajších strán niečo dobrého očakávať nemožno, lebo smerodajné kruhy využívajú veľké omámenie národa na to, aby pod tlakom straníckej disciplíny hnanej až do smiešnosti utvorili z vyslancov zástup otrocký koriacich sa mamelukov, akého dosiaľ nebolo. Táto panujúca klika cicia životnú silu národa ako pijavica. Čo národ v strane Deákovej zatracoval, to malo byť odstránené spojením dvoch veľkých strán, poistením väčšiny terajšej vláde; lenže nepošlo z toho to, čo si voliči žiadali. Nech sa teda nemyslí, ako by sme s tým mlčky boli uzrozumení. My musíme vysloviť, že neschvaľujeme smer, v ktorom chce vláda spraviť reformu stoličnej administratívy, pravosúdia a porúchaných financií; že nesúhlasíme s tým, aby vláda z takých dôležitých návrhov, ako je zriadenie municípií, urobila kabinetnú otázku s úmyslom upotrebiť na to konšteláciu strán, aby pod tlakom disciplíny umĺkli aj vyslanci, ktorí v dôsledku svojich praktických skúseností na poli stoličnej správy nijako nemôžu odobriť životaschopné návrhy zákonov. Toto sú veci, od ktorých uskutočnenia alebo zavrhnutia závisí budúcnosť Uhorska. Je teda čas, aby ľud prísne uvážil svoje položenie. Zákon sebazáchovy mu káže, aby v pocite svojej sily urobil v medziach zákona všetko, nech by na jeho žiadosti brali ohľad tí, ktorých ľud preto vyvolil, aby ho dôstojne zastupovali.“

Túto nespokojnosť vzbudil Tisza svojím návrhom zákona o zriadení stoličných administratívnych výborov, ktoré pozostávajúc zo štátnych, vládou vymenovaných a stoličných volených úradníkov a výborníkov, mali právoplatne rozhodnúť v administratívnych záležitostiach stolice, ba i v súkromných záležitostiach jednotlivcov. Administratívny výbor mal byť zmiešaninou, konglomerátom štátnej správy a municipializmu; z návrhu bolo zrejmé, že Tisza vedel pojednať sa s danými okolnosťami a že nebol ani za čistú štátnu administratívu, ani za municipializmus, to jest, aby agendy stoličnej správy vybavovali výlučne volení stoliční úradníci. Na sneme povstal proti nemu odpor v strane Sennyeyho, ktorá sa zasadzovala za úplné zoštátnenie stoličnej administratívy, a to, ako to jej predný člen povestný Béla Grünwald otvorene hlásal, cieľom pomaďarčiť Uhorsko skrze maďarských, vládou menovaných administratívnych úradníkov, keďže v návrhu nebola táto možnosť celkom zabezpečená. Ale zavrhovali ho i municipialisti, vidiac v ňom zničenie stoličnej samosprávy. Povestný, politickým snahám nemaďarských národností vcelku priaznivý vyslanec Ľudovít Mocsáry osvedčil sa o ňom verejne, že radšej nech sa uvedie bachovský stoličný systém a nech sa uhorská stoličná samospráva s úctou na bok odloží, ako keby sa mala takto mrzačiť a kyptiť.

Proti tomuto návrhu zaviedol zásadný boj Grünwald brožúrou Naša verejná správa a sloboda (Közigazgatásunk és a szabadság). Tisza totiž neuznával, že je uhorská administratíva celkom zlá, a bol ten mienky, že čo je v nej zlé, to možno v rámci autonómie napraviť; Grünwald naproti tomu tvrdil, že s uhorskou administratívou nik nemôže byť spokojný, lebo niet v nej ani správnosti, ani poriadku; Tisza zamýšľal udržať a rozšíriť len polovičatú municipiálnu autonómiu; Grünwald žiadal jej celkové odstránenie v záležitostiach politických a policajných; ľud nech má vraj účasť len na správe miestnohospodárskych záležitostí a v obci, lebo autonómia panuje vraj len tam, kde autonómni funkcionári konajú svoje práce zadarmo. Tisza bol za voľbu úradníkov, Grünwald za vymenovanie, lebo pri voľbe panuje vraj protekcia a rodinkárstvo. Ale v tom už obaja súhlasili, že predným cieľom verejnej správy má byť i pomaďarčenie Nemaďarov. Naproti tomu v tom čase bolo i niekoľko triezvejších a objektívnejších maďarských publicistov a politikov, ktorí zo svojho stanoviska vyznávali, že politicky národ Uhorska je síce jednotný a nerozlučiteľný, že vodcovstvo patrí síce podľa prirodzenosti, histórie a zákona maďarskému ľudu, avšak tento jednotný uhorský štát ostane v etnografickom ohľade predsa len mnohojazyčným, a tak zdravý rozum a skutočná reálna politika musia počítať s týmito faktormi, danými históriou a skutočnosťou. Národnosti, ich reči a zvláštnosti nie sú pre štát nebezpečné, ani kultúrne pestovanie ich zvláštneho národného života. Ide teda len o to, aby sa rozumné zákonodarstvo a obozretná vláda vynasnažili uviesť do života spravodlivý a zodpovedajúci administratívny systém, ktorý by každému občanovi zabezpečil poriadok, bezpečnosť a slobodu; na druhej strane však majú sa záujmy všeobecnosti zabezpečiť hodnými, spoľahlivými a osobne zodpovednými orgánmi, aby sa občania i jednotlivo i vo všeobecnosti dobre cítili a milovali tento štát ako svoju otčinu. Teda nie ničiaci boj, ale poriadne zákonodarstvo, svedomitá, energická, úslužná vláda a administratíva sú jediné pravé prostriedky získať rozličné kmene a potlačiť národnostné a separatistické čachre.

Ale výstražné hlasy odzneli naprázdno; návrh sa stal zákonom a i na otázku municipializmu sa skoro zabudlo, lebo vážne udalosti na juhu, borba južných Slovanov za slobodu, povstanie v Bosne, Hercegovine a v Bulharsku upútali pozornosť nielen Uhorska, ale celej Európy; išlo o bytie alebo nebytie Turecka ako európskej dŕžavy, o udržanie európskej rovnováhy, o záujmy Anglicka, Rakúska a Ruska na Balkáne, slovom mohla z toho povstať taká konflagrácia, z ktorej by bola vznikla veľká európska vojna.

Oheň vybúšil v malej Hercegovine, počítajúcej 254.000 duší a od roku 1520 s Bosnou pripojenej k tureckej ríši. V obyvateľstve bolo 107.000 mohamedánov a 147.000 kresťanov. Mohamedáni boli takmer všetci poturčenci a hovorili jazykom srbským. Boli z väčšej čiastky potomkami bývalej hercegovinskej šľachty, ale zarytými fanatikmi, ktorí si síce podržali niektoré dobré slovanské vlastnosti, ale osvojili si aj zlé vlastnosti Turkov, lenivosť, intrigánstvo, ukrutnosť, hrabivosť a nesvedomité zdieranie a utláčanie kresťanov.

Všetka lepšia pôda bola v rukách poturčencov, ktorým kresťanské obyvateľstvo muselo slúžiť. Nebolo horšieho stavu a položenia od toho, v ktorom sa nachodili tamojší kresťania. V nedobrých pomeroch premenila sa i povaha kresťanov, privykli znášať i najhoršie utláčanie. Ináč boli železnej telesnej sily, udatní a mierumilovní. Staré slovanské zvyky a obyčaje zachovali sa u nich, ako aj ich jazyk slovanský, najľúbozvučnejší na slovanskom juhu. Veľkým nešťastím bola veľká nenávisť medzi rímskokatolíkmi a pravoslávnymi, lebo často sa väčšmi nenávideli medzi sebou ako svojho utláčateľa Turka. A predsa Turci dovolili si proti ujarmeným Juhoslovanom na Balkáne neslýchané ukrutnosti. Zbíjanie majetku, vraždenie otcov a synov, odnášanie diev bolo na dennom poriadku, a keď urazená ľudskosť siahla k obrane, keď sa chcel vymôcť okrádaný a vraždený národ vlastnou silou z otroctva, nesvedomitá európska diplomacia pomáhala Turkom urobiť poriadok a kultúrne štáty európske pokojne dívali sa na turecké zderstvo a tyranstvo. Následok toho nevystal, ako vystať nemohol. Turci, chcejúc pohodlne žiť a nepracovať, našli si vždy prostriedky, aby naplnili svoje vrecká. Tak sa stalo i roku 1874. Našli nový druh dane, takzvanú daň z dobytka. Dali popísať všetok dobytok a uložili naň daň, miestami dva i viac ráz, takže uvalili na jednotlivcov dvoj i viacnásobnú daň a nariadili, aby sa daň bez milosti vybrala, a kto viac platiť nemôže, aby sa mu i posledné odpredalo. Ako sa táto daň vyberala, postačia tieto príklady: obyvatelia niektorých obcí na planine Dobarsko pole boli vyzvaní, aby dobrovoľne vyplatili daň. Keď odpovedali, že je im to teraz nemožné, zavreli ich do domu, dom podpálili, takže v ňom za živa zhorelo dvadsať osôb. Na druhom mieste zavreli poplatníkov do domu, strhli strechu z domu, polievali z času na čas nešťastné obete studenou vodou a nedali im ani jesť, ani piť, kým ich neumorili. V dôsledku takýchto ukrutností ľud povstal a hľadiac si zabezpečiť aspoň biedny život, v zúfalstve vrhol sa na svojich vrahov. Mal dobrých vodcov.

Srbská zem v Starom Srbsku, v Bosne, v Hercegovine a vôbec po širokom-ďalekom Balkáne rodila už za starodávna junákov, hrdinov, ktorých dejepis na večné veky bude pripomínať ako vzor vernosti k národu. Boli to Nemanovci, cár Lazar, Dušan, Jugovićovci, Čierny Ďuro, Obrenović, Luka Vukalović a mnohí iní. Mnohí z nich vykrvácali pod Belehradom, na Kosovom, ale na ich mohylách neprestal potomok spievať „Što je nekad bylo naše, opet može byti naše“, a i v novších časoch rodili sa synovia slobody smelej mysle a oceľových pŕs. Pop Bogdan Zimonić, Lazar Sočica, Miťa Ľubibratić, Stojan Kovačević, Peko Pavlović, Marko Miljanov, všetko junáci neohrozenej mysle a oceľových pästí, postavili sa na čelo zversky trápeného ľudu a začali v horách hercegovinských guerilové boje proti Turkom.

Európska diplomacia ich spočiatku bagatelizovala. Mnohí Maďari nazvali charakterom najčistejších junákov len zlodejmi, zbojníkmi oviec (birka-tolvajok). Ale keď sa oheň šíril a prerážal do susednej Bosny, keď zverstvá a zderstvá tureckého vladárenia ani zakryť, ani zamlčať nebolo možné, keď už bolo jasné, že pri podpore Srbska a Čiernej Hory ani nebude možné uhasiť požiar a že je tureckému panstvu v Hercegovine koniec, potom už zamiešala sa do vnútorných vecí Hercegoviny i európska diplomacia, vyzvúc Hercegovincov prostredníctvom svojich zástupcov, ktorí sa radili v Metkovičiach, aby kapitulovali a ďalej trpeli turecké zverstvá.

Povstalci odpovedali európskym komisárom prípisom dňa 12. septembra dôstojne a primerane: „Európa porobila dodnes rozličné zmeny s trónmi vzdelaných kráľov, cisárov a kniežat, a dnes, vo veku vzdelanosti, držíte barbara Turka. Pod tureckým bičom nechceme a nemôžeme žiť. Ľudia sme, a nie dobytok. Ak nám nechcete pomôcť, prinútiť nás nemôžete, aby sme sa vrátili do poroby. Tureckým sľubom viac neveríme a o vašich zárukách, ktoré nám ponúkate, presvedčili sme sa, že nemajú u Turkov nijakej platnosti. Chceme slobodu, pravú a úplnú slobodu. Živí sa do rúk tureckých viac nevrátime.“ Pozoruhodný a významný bol v tom čase pamätný spis Michala, metropolitu srbského, adresovaný všetkým národom Európy, aby pomohli v biede nešťastným povstalcom. „Turci v druhej polovici XIX. storočia proti kresťanskej civilizácii a každému ľudskému citu a pred očami velikášov a mocných na koly narazili živých ľudí, na ražni upiekli živú ráju. Nuž keď teda zúfajúca kresťanská rája azda naposledy chopila sa zbrane, aby jej útrapy vzali koniec alebo aby umrela, či veľké a vzdelané národy Európy môžu sa pokojne dívať a ľahostajne mlčať? Či mučenícky ľud v Bosne, Hercegovine a v Starom Srbsku nezaslúžil si v svojom nešťastí sympatie Európy práve tak ako grécky ľud, ktorému pred päťdesiatimi rokmi pospiechali na pomoc Anglicko, Francúzsko a Rusko? Rozpamätajte sa, bratia a sestry, ktorí šťastne žijete v svojej domovine, na všetky tieto okolnosti. Rozpamätajte sa a dajte sa nakloniť, aby ste nás podopreli v našom nevýslovnom nešťastí, nech je to či v mene spoločného slovanského pôvodu, či v mene kresťanstva a svätej kresťanskej cirkvi a či konečne v mene človečenstva.“ — Ale nepomáhal nik len Slovania. Týchto sympatií použilo i kniežatstvo srbské, aby sa mohlo celkom oslobodiť spod tureckého paddanstva, lebo v tom čase bolo ešte poplatníkom Turecka. I srbský kňaz Milan Obrenović vypovedal teda Turecku vojnu, ktorá sa však neskončila víťazoslávne, lebo kým na Čiernej Hore srbskí junáci pod vodcovstvom svojho hrdinského kniežaťa Mikuláša v údolí Zety, vo Vlčom Dole, pri Duge slávili i proti presile tureckej víťazstvo za víťazstvom, Srbi v kniežatstve podľahli presile a po porážkach pri Džunise a Alexinci ustúpili z bojiska, oddajúc osud balkánskych Slovanov do rúk mocného záštitníka pravoslávneho Slovanstva, do rúk ruského cára.

Vojna rusko-turecká, vedená súčasne na dvoch frontoch, v Malej Ázii a na Balkáne, skončila sa úplným víťazstvom ruskej zbrane. Rusi prebili sa až k bránam Carihradu a svätoštefanským mierom bolo oslobodené nielen Srbsko, ale i Bulharsko, ktorého hranice siahali až k bránam Carihradu.

Borba balkánskych Slovanov za slobodu rozprúdila maďarskú verejnú mienku v prospech Turkov. Abdulovi Kerimovi, tureckému generálovi, víťazovi nad Srbmi pri Džunise a Alexinci, peštianska univerzitná mládež niesla čestnú šabľu až do Carihradu na znak sympatií Maďarov k Turkom. Každé turecké víťazstvo sa oslavovalo a maďarskí vyslanci rečnili za integritu Turecka, žiadajúc, aby balkánski Slovania ostali i ďalej v tureckom otroctve. V tomto smere pracovala veľmi silne i peštianska maďarská žurnalistika.

Rakúska vláda vyhlásila sa v tomto boji za neutrálnu; panovník František Jozef už 22. septembra 1876 poukázal na veľký význam povstania južných Slovanov, ale súčasne prejavil i nádej, že bude možné zachrániť pokoj Európy a Rakúsko-Uhorska. Na interpeláciu vo finačnom odbore rakúskej delegácie minister gróf Andrássy odpovedal, že ohľadom povstania južných Slovanov je možná dvojaká politika: alebo ustavične mobilizovať, alebo byť stále v pohotovosti. On je, vraj, priateľom toho druhého spôsobu; ale pozdejšie opravil sa v tom zmysle, že udržanie mieru je spoločným záujmom oboch polovíc ríše. Na základe tejto enunciácie povolili rakúsko-uhorské delegácie osemnásť miliónov zlatých na kruppovské delá.

Koniec ukážky