Objavte úžasný svet slovenských a českých kníh elektronických kníh s aplikáciou

KNIHY V SLOVENČINE A ČEŠTINE

Dávid Kičin

Zatratení

Text © Dávid Kičin 2014

Ilustrácie: František Jablonovsky

Ilustračné kresby: Zoltán Keka

Fotografi a autora: Jakub Dvořák

Editor: Dušan Taragel

PR a media servis: Ján Laš

Vydalo Vydavateľstvo Dixit, s.r.o., 2014

epub produced by: © iAdverti publishing 2014

All rights reserved.

www.iadverti.com

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-8148-634-0

TÁTO KNIHA NIE JE PEKNÉ ČÍTANIE

Vo svojich rukách práve držíte knihu, ktorá prináša mrazivé a doslovné spovede desiatich zatratených mužov. Viacerí z nich by za svoje zločiny v minulosti dostali trest smrti. Ten však bol takmer pred štvrťstoročím zrušený a nahradený, z hľadiska spoločnosti, humánnejším trestom doživotia. A tak títo odsúdenci s najväčšou pravdepodobnosťou do konca svojho života neprejdú bránami leopoldovského väzenia na slobodu.

Štyridsaťjeden väzňov, ktorí si na Slovensku odpykávajú doživotie, vie o humánnosti doživotného trestu svoje. Neveria, že vo väzení zomrú. Až tridsaťosem z nich totiž môže po odsedení dvadsiatich piatich rokov požiadať o podmienečné prepustenie. Táto možnosť väčšine z nich dáva psychickú silu vydržať ťažké väzenské podmienky. Len ak nádej na slobodu stratia, až vtedy sa z ich života stane ozajstné peklo. Traja doživotne odsúdení však o prepustenie požiadať nebudú môcť - paradoxne, dvaja z nich sú páchatelia lúpeží, ktorí nikoho nezabili.

Dnes zatvorení na pár štvorcových metroch svojich ciel nekonečné hodiny premýšľajú o príčinách a dôvodoch svojich skutkov. To ma priviedlo na myšlienku pokúsiť sa odhaliť pohnútky, ktoré ich k zločinom viedli, a zistiť, ako ich vnímajú s odstupom rokov strávených vo väzení.

Postupne som s nimi nadviazal korešpondenčný a neskôr i osobný kontakt a presvedčil ich, aby otvorene hovorili. Žiadny z nich sa nepovažuje za agresívneho psychopata ani za duševne chorého. Niektorí väzni ľutujú, iní sa vykrúcajú a spochybňujú nezvratné dôkazy, ktorými boli usvedčení. Uverili v Božie odpustenie, ľudské pochopenie a našli si vlastné zdôvodnenia, s ktorými sa mi zdôverili. Hovorili o svojich snoch a túžbach, ale aj o každodennom živote za mrežami. Tak vznikol nesmierne zaujímavý a pútavý obraz ich duše. Čitateľ môže byť otrasený úprimnosťou a autenticitou výpovedí zatratených. Desivé zločiny, ktoré spáchali, neblednú ani po dlhých rokoch.

Pretože jeden z väzňov – Zoltán Keka – si dlhý čas kráti kreslením, máte možnosť pozrieť sa jeho očami na zariadenie cely či niektorých častí väzenia, vidieť jeho autoportréty alebo portréty iných osôb, jeho predstavy a spomienky na život na slobode.

Odpovede doživotne odsúdených väzňov na moje otázky sú doslova a do písmena prepísané z ich listov. Keďže ovládanie slovenčiny, jej gramatiky i schopnosť formulácie sú u väzňov rôzne, jedinými zásahmi do ich odpovedí bolo doplnenie interpunkčných znamienok a spojok v prípadoch, že si to žiadala zrozumiteľnosť textu. Z textu sme tiež vynechali niekoľko mien rodinných príslušníkov či iných osôb, ktoré nemajú so zločinmi nič spoločné.

autor

KAM DO VÄZENIA?

Pojem Zbor väzenskej a justičnej stráže či skrátene ZVJS hovorí niečo aj slušnému a netrestanému človeku. Je to ozbrojený zbor, zriadený podľa zákona č. 4/2001 Z. z., ktorý plní úlohy súvisiace s výkonom väzby, výkonom trestu odňatia slobody, ochranou a strážením objektov zboru a tiež ochranou poriadku a bezpečnosťou v súdnych objektoch.

Pretože v knihe sa zbor či jeho zložky neraz spomínajú, uvádzame ich pre čitateľovu orientáciu presne. Zbor tvoria generálne riaditeľstvo, ústavy na výkon väzby (ÚVV), ústavy na výkon trestu odňatia slobody (ÚVTOS), ústav na výkon trestu odňatia slobody pre mladistvých, nemocnica pre obvinených a odsúdených v Trenčíne a príslušníci zboru. Zbor je podriadený ministrovi spravodlivosti, generálneho riaditeľa vymenováva a odvoláva minister. Generálne riaditeľstvo riadi a kontroluje jednotlivé ústavy. Na čele ústavu je riaditeľ, ktorého ustanovuje a odvoláva generálny riaditeľ.

ÚVV spolu s ÚVTOS sa nachádzajú v ôsmich mestách: Banská Bystrica, Bratislava, Ilava, Košice, Leopoldov, Nitra, Prešov a Sabinov (tu je oddelenie výkonu trestu). V ďalších deviatich mestách a obciach sú samostatné ÚVTOS: Banská Bystrica – Kráľová, Dubnica nad Váhom, Hrnčiarovce nad Parnou, Košice – Šaca, Levoča, Nitra – Chrenová, Ružomberok, Sučany a Želiezovce. Samostatné ÚVV sú v Inštitúte vzdelávania ZVJS Nitra a v Žiline.

V máji 2014 bol na Slovensku nasledovný počet obvinených a odsúdených:

muži
ženy
spolu

obvinení (ÚVV) | 1 411 | 69 | 1 480
odsúdení (ÚVTOS) | 8 105 | 588 | 8 693
SPOLU | 9 516 | 657 | 10 173

ÚVV a ÚVTOS, majúce kapacitu 11 302 miest tak boli naplnené na 90 percent. Pri maximálnom stupni stráženia vykonáva svoj trest 541 mužov a 17 žien, z toho 362 opakovane.

LEOPOLDOVSKÁ BASA

Oﬁciálne ide o ústav na výkon trestu odňatia slobody, ale väčšina ľudí ho volá basa či väznica. Leopoldovská patrí k najstarším na Slovensku. Už z diaľky vidno mohutné vysoké múry pevnosti v tvare šesťcípej hviezdy. Pevnosť dal v rokoch 1665 – 1669 postaviť cisár Leopold I. na obranu pred Turkami. Po strate vojenského významu bola pevnosť v roku 1855 prestavaná na väznicu s kapacitou tisíc miest, najväčšiu v Uhorsku.

Po Februári 1948 sa Leopoldov radil spolu s pracovnými tábormi pri uránových baniach k najhorším väzniciam v Československu. Režim tu sústreďoval politických väzňov, pričom s nimi mimoriadne kruto zaobchádzal. Mnohí väzni na to doplatili životom, napríklad biskup Gojdič a kňaz Trčka. Mučili tu aj neskoršieho prezidenta Gustáva Husáka.

V druhej polovici 20. storočia bola väznica zmodernizovaná. Areál s rozlohou 267 651 m2 , zložený z administratívnej, ubytovacej a výrobnej časti sa veľkosťou, počtom personálu i odsúdených stáva jedným z najväčších na Slovensku. Pred Novembrom 1989 si tu odpykávalo svoj trest takmer 2 600 odsúdených.

Amnestia prezidenta Havla z 1. januára 1990 oslobodila vyše 15 000 odsúdených v Čechách a asi 8 000 na Slovensku. Aj potom zostalo v Leopoldove stále asi 1700 väzňov. Prvá vzbura, ktorá prišla už 6. januára, bola po demonštrácii sily a odbornej techniky zvládnutá. Druhá vzbura začala 1. marca, kedy sa 217 väzňov zabarikádovalo, odmietlo poslušnosť a vyhlásilo hladovku. Obsadili blok s kuchyňou, kde boli zásoby potravín na niekoľko mesiacov, a ako rukojemníkov vzali asi 150 väzňov odmietajúcich násilie. Z nástrojov z dielní si vyrobili zbrane. Za riaditeľa väznice sa vyhlásil recidivista Polgári. Politicky bolo rozhodnuté riešiť vzburu bez použitia sily, vyjednávania sa však vliekli štyri týždne. Frustrovaní vzbúrenci nakoniec 28. marca podpálili strechu časti zvanej hrad a chceli upáliť dvoch rukojemníkov. Ešte v ten deň začala akcia, vedená námestníkom federálneho ministra vnútra Andrejom Sámelom. Viac ako tisíc príslušníkov polície a vojska rázne zakročilo a po troch hodinách zajali všetkých vzbúrencov, ktorých v dyme odvážali nahých, odzbrojených a spútaných preč. Pri akcii prišiel o život iba jeden väzeň, ktorému v rukách explodovala vlastnoručne vyrobená výbušnina. Zranených bolo 29 vzbúrencov a 11 zasahujúcich príslušníkov. Zničená bola veľká časť objektovej sústavy – zhoreli pracovné baraky, silne boli poškodené ubytovacie priestory. Poškodené priestory tzv. hradu boli zrekonštruované až v rokoch 2000 – 2004.

Uznesením SNR z roku 1990 bol ústav ako neperspektívny určený na zánik, v roku 1993 však parlament uznesenie zrušil. Medzitým sa v Leopoldove udiala ďalšia tragédia – 23. novembra 1991 utieklo sedem väzňov na čele s Tiborom Polgárim. Zabili pritom päť strážcov a jedného väzňa. Len vďaka zvláštnej zhode náhod, pre ktorú utečenci stále blúdili v okolí mesta, neprišlo k ďalším obetiam. Nakoniec ich chytili v stohu sena. Po rýchlom súde skončili všetci v Ilave - Polgári, Uriga a Havran dostali doživotie, ďalší štyria spolu 61 rokov. Havran sa krátko nato v cele obesil.

Súčasná kapacita ÚVTOS je 1140 miest. V máji 2014 si v ňom odpykávalo trest 1070 odsúdených. Kapacita ÚVV je 278 miest, bolo v ňom 190 obvinených.

Okrem štandardných oddielov so stredným a maximálnym stupňom stráženia (predtým II. a III. nápravno-výchovná skupina) sú tu aj tri špecializované oddiely – oddiel doživotných trestov, oddiel špecializovaného zaobchádzania s odsúdenými trpiacimi vážnymi psychickými problémami alebo takými, ktorí majú problémy s adaptáciou vo výkone trestu, a oddiel s bezpečnostným režimom.

Vo voľnom čase môžu odsúdení pracovať v záujmových krúžkoch a zúčastňovať sa na akciách kultúrneho alebo športového charakteru. K dispozícii majú knižnicu s vyše 13 000 titulmi. V určenom čase môžu sledovať televíziu a počúvať rozhlas, majú možnosť odoberať dennú tlač a časopisy. Do ústavu prichádzajú za uväznenými osobami i zástupcovia viacerých cirkví.

Časť odsúdených pracuje vo vnútornej prevádzke ústavu, ďalší v strediskách vedľajšieho hospodárstva a iní v podniku, ktorý si v ústave zachoval svoju prevádzku. Vytváranie nových pracovných miest pre odsúdených je z dôvodu ich nízkej kvaliﬁkovanosti, absencie pracovných návykov a podmienok na trhu práce problematické. V roku 2013 v Leopoldove priemerne denne pracovalo 596 obvinených a odsúdených, ich priemerný hodinový zárobok bol 84 centov. Zaujímavé sú aj ďalšie štatistické údaje.

V roku 2013 predstavovali bežné výdavky na jedného leopoldovského väzňa čiastku 12 419 euro ročne, t.j. 34 euro denne. Každý väzeň navštívil všeobecného lekára priemerne 26,5 – krát, čo je niekoľkonásobne viac, ako robí bežný občan. Mnohí väzni sa venujú svojim zdravotným problémom, ktoré neriešili na slobode, kde by navyše za ne museli platiť. Sú však medzi nimi aj simulanti, ktorí si návštevami lekára chcú krátiť čas. Zvláštnosťou je, že zubára väzni navštevujú priemerne len 2,6 – krát za rok. Keďže počet ošetrení a vyšetrení odsúdených a obvinených najmä v Leopoldove stále medziročne stúpa, Najvyšší kontrolný úrad nedávno konštatoval, že aj pri rešpektovaní práva väzňov na zdravotnú starostlivosť zvýšený počet návštev zaťažuje rozpočet väzenstva aj zdravotníkov.

NIE JE VRAŽDA AKO VRAŽDA - Miroslav Borbély

Miroslav Borbély dostal najvyšší trest za smrť dvoch ľudí. On sám však tvrdí, že zabil len jedného. Počas procesu o ňom médiá priniesli len málo informácií a ľudia si skôr zapamätali jeho obete, zastrelené a hodené do starej studne. Kto je Miroslav Borbély z obce Kolta v okrese Nové Zámky? Cíti ľútosť za to, čo urobil?

Koncom októbra 2008 sa v pohostinstve U sedliaka v obci Kolta stretol vtedy 33-ročný Miroslav Borbély s tromi Bratislavčanmi. Boli to 35-ročný Zdeno, rovnako starý Erik a jeho 22-ročná priateľka Miriam. Muži sa navzájom poznali, spoločne podnikali. Miro a Zdeno po odchode z krčmy vylákali Erika do rodinného domu v dedine. Dodnes nie je jasné prečo, ale keď Erik vošiel do domu, Borbély ho odzadu strelil do hlavy. Potom sa vrátili po Erikovu priateľku Miriam. Priviedli ju do domu a dvomi výstrelmi do hrudníka a hlavy ju zavraždili tiež. Telá zabalili do spacích vakov a igelitu, zviazali špagátmi a hodili ich do štrnásťmetrovej studne na dvore.

Zmiznutie dvoch ľudí nezostalo bez povšimnutia ich rodín. Každodenné zúfalé otázky vyvolávala práve Miriam, študentka, ktorá mala celý život ešte len pred sebou. Polícia sa pustila do pátrania, vyšetrovala rôzne osoby, nenachádzala však žiadnu stopu o osude oboch milencov. Zlom v prípade prinieslo až zistenie, že z účtov nezvestných niekto opakovane vyberá maximálne denné limity. Ten niekto mal k dispozícii ich bankomatové karty, ale nemal prístup k účtu, aby si vybral celú sumu naraz. Finančná polícia v spolupráci s bankami určila presnú lokalitu výberu peňazí a na základe toho sa podarilo zadržať Miroslava Borbélyho. Kým k tomu prišlo, stihol vybrať 28 tisíc eur.

Pri domovej prehliadke v jeho byte našli strelnú zbraň, kreditné karty aj osobné doklady Erika a Miriam. Na základe toho polícia predpokladala, že obaja mohli byť usmrtení. Bolo však potrebné nájsť ich telá. Podarilo sa to až po štvrťroku – vo februári 2009. Po vykonaní expertízy sa jednoznačne potvrdilo, že zbraňou nájdenou v Borbélyho byte boli zavraždení Erik aj Miriam.

Na súde sa Miroslav Borbély priznal len k vražde Erika. Stále tvrdil, že Mirku zastrelil jeho komplic Zdeno. V júni 2009 prebehla rekonštrukcia prípadu priamo v Kolte. Prítomnosť kukláčov vzbudila v obci veľkú pozornosť. Mira Borbélyho najprv z diaľky sledoval aj jeho otec. Potom im vyšetrovateľka povolila krátke stretnutie.

21. júna roku 2010 súd vyniesol rozsudok. Miroslava Borbélyho odsúdili za dve vraždy na doživotie. Jeho komplic Zdeno bol z účasti na vraždách úplne oslobodený, nenašli sa dôkazy, ktoré by potvrdili opak.

OD HRIECHU PO SPOVEĎ

V roku 2009, keď polícia odhalila skutok Mira Borbélyho, som pracoval v novinovom stánku. O dvoch mŕtvych, ktorých našli v studni v obci Kolta, som ráno čítal v tlači, cez deň o nich hovorili v rozhlase a večer to miesto ukazovali v Televíznych novinách. O obvinených a ich motíve sa vedelo len veľmi málo. Vtedy som netušil, že sa s odsúdeným Miroslavom Borbélym, i keď len prostredníctvom listov, zoznámim a on mi prezradí viac o svojom živote aj zločine, ktorý spáchal. Prvý list som mu poslal 2. júla 2012 a po pár dňoch mi prišla táto odpoveď:

Dávid Kičin!

Úvodom môjho listu Ťa pozdravujem. Vzhľadom na náš vek si nemusíme vykať. Však sme mladí chalani. Píšeš, že si z Popradu. Poprad poznám veľmi dobre a aj okolie, lebo som tam dosť často chodieval na víkendy, nakoľko tam mám veľa kamarátov.

Od Liptovského Mikuláša, kde je perfektná motokárová dráha, Liptovský Ján, Štrba, tam je veľmi pekný penzión Nezábudka, alebo hore na Štrbskom Plese, kde je hneď vedľa autobusovej zastávky tá drevenica, čo je vlastne najvyššia nadmorská výška na Slovensku, kde je diskotéka. No a ďalej od Popradu je to Kežmarok, Belá a aj v Tatrách ako je Stará Lesná, tam som chodil do hotela Hills. Ale kde je Krôn, ani netuším. No ale poďme k tomu tvojmu listu. Asi nebudeš mať moc veľký úspech, lebo čo si písal tie mená, tak si neviem predstaviť, čo ti mohli odpísať. Ale to musíš vedieť ty. Aj tak si spisovateľ vymyslí svoje, aby to bolo čitateľné. Tento názor mám preto, lebo o mne už jeden písal, ale to je des a hrôza. Je to bývalý policajt, čo sa teraz hrá na spisovateľa, ale tá kniha nemá ani hlavu, ani pätu. Pracovné meno si dal Dominik Dán a kniha má názov Studňa. Je tam asi 10 až 15% o čom len chcel písať, ostatné sú bludy. Ale som rád, že si sa mi ozval, lebo do budúcna, ak budeš ešte písať, tak ti dám námet na dobrú knihu, a to z môjho života. A to na štýl, ako je tá s názvom Studňa, ale 100 % inak, ako to ozaj funguje. Ako pracovala taká malá skupina v Blave a ako nás chránili politici a vysoký funkcionári z polície. Ale to až potom, keď padne aj posledná iskra, že už mi doživotie ostane, lebo ešte mám takú maličkú iskričku, no keď zhasne aj tá, tak už ozaj nemám čo stratiť. No ale to až potom. Kľudne mi pošli tie otázky, čo chceš, obratom ti ich pošlem zodpovedané. Posielam ti aj balíčenku a zoznam vecí, ktoré môžeš poslať. Tú tvoju knihu, rád by som si ju prečítal, nejakú instantnú kávu, nerezový hrnček, nejaký dezodorant, blok na písanie A4 a A5, nejaké perá, mäkké ceruzky a strúhatko, krížovky a veľmi rád lúštim maľované krížovky RELAX, obálky plus známky, gél na holenie, ostatné čo sa zmestí, tak nejaké horalky, chipsy, sladkosti. A ešte jedna prosba: originál 3 metrovú predlžovačku, čo má na konci 3 zásuvky. V Tescu to stojí asi 4 eurá. A nejaké obyčajné digitálne hodinky, ak ti to nerobí problém. Toto všetko je povolené a všetko to aj dostanem. Tak vopred ďakujem a čakám na tvoje otázky.

S pozdravom Borbély Miroslav

Mirovi som poslal otázky a už 16. augusta 2012 mi prišli odpovede. Rýchlo reagoval aj na druhú sériu otázok. Z mozaiky faktov v jeho odpovediach sa však vynárali ďalšie: boli Miro, Zdeno a Erik zohratá trojica? Akú trestnú činnosť robili? Prečo chcel Erik zabiť Mira? Ako to bolo so spoločným účtom, kto ním mohol disponovať? Delil sa Miro s niekým o peniaze vyberané z bankomatov?

V obchodnom registri sa dá dočítať, že Miro od roku 2007 podnikal. Najprv bol konateľom ﬁrmy so základným imaním viac ako 100 000 eur. Jej majiteľom bol cez ďalšiu spoločnosť podnikateľ z Hongkongu. Asi po polroku ﬁrmu kúpil Miro. Aké s ňou mal zámery a kde vzal vysokú čiastku na jej kúpu?

Z obchodného registra sa dajú vyčítať aj iné zaujímavé veci. Napríklad, že Mirova ﬁrma sa rok predtým zúčastňovala na podnikaní inej ﬁrmy, kde bol konateľom a spolumajiteľom aj jeho kamarát Zdeno. Alebo aj to, že Zdeno bol niekoľko rokov spoločníkom vo viacerých ﬁrmách, všetky však v priebehu pár mesiacov v roku 2006 predal. Prečo to urobil? A do tretice, v roku 2012, teda v čase, keď už bol Miro vo väzení, bola jeho ﬁrma zrušená bez likvidácie a ex oﬀo, teda zo súdnej moci, vymazaná z obchodného registra. To znamená, že už nemala žiadny majetok. Kam sa ten majetok podel a čo ho predtým tvorilo?

O prípade sa písalo nielen v médiách. Úspešný slovenský spisovateľ detektívnych románov, vystupujúci pod pseudonymom Dominik Dán, o ňom napísal v roku 2010 knihu Studňa. Dej knihy sa zaoberá veľkými podvodmi s pozemkami. Koľko ﬁkcie spisovateľ do knihy vložil, nevedno. Hrdinovia knihy s nápadne podobnými menami (Braňo Borbel, Zdeno Macho a Edo Maron) násilím nútili vlastníkov pozemkov previesť ich na tretiu osobu. Boli súčasťou pozemkovej maﬁe, ktorá navyše falšovala úradné listiny a tak podvodne získavala pozemky.

Ak niečomu z knihy uveríme, je možné, že Zdeno bol narkoman a v záverečnej fáze spolupracoval s políciou a dokonca hral na dve strany. Mohlo to súvisieť s jeho oslobodením od obžaloby? Bol predsa pri vylákaní Miriam z krčmy, čo mohlo mať aj znaky únosu, pomáhal zahladzovať stopy a baliť mŕtvych! Možno aj preto podľa prítomných na súde pôsobil Zdeno po vyhlásení rozsudku zaskočene a preto Erikova mama povedala, že Miro aj Zdeno si zaslúžia, aby zomreli v base. Vnímala aj podiel Zdena na smrti svojho syna a jeho priateľky?

Na moje ďalšie otázky však Miro odmietol odpovedať. Stále ešte prebieha vyšetrovanie a on nechce a nemôže do neho žiadnym spôsobom vstupovať.

SPOVEĎ

K maﬁánom vždy patria drahé autá. Aké si mal ty?

No, keď maﬁán pracuje na trolejbuse v MHD Bratislava, tak som maﬁán. A čo sa týka áut, áno, mal som pekné autá, ale to ešte neznamená, že kto má pekné autá, je maﬁán. Totiž, šoférovaním som sa živil. Bol som profesionálny šofér s certiﬁkátom.

Živil si sa aj trestnou činnosťou a patril si k podsvetiu. Médiá spomínali tvoje kontakty s ukrajinskou maﬁou. Čo povieš k tomuto?

No, to je vlastne inak. Pracoval som pre jednu politickú stranu, čiže vlastne pre maﬁánov! Ale keď je profesionálny šofér braný ako časť celku, tak je to tak. Vozil som rôznych ľudí z bodu A do bodu B. A či bol biely, čierny, žltý, to som neriešil. Čiže ja som nemohol vedieť, či niekto patrí k podsvetiu, alebo nie.

Čo si myslíš o dnešnom svete, kde charakter ide bokom a ovládajú ho len silní a bohatí?

A ty si snáď spomínaš na nejakú dobu, kde ovládali svet chudobní a slabí?! Však pozri, kto ovláda takzvané maﬁánske skupiny, ako sú Takáčovci, Sýkorovci, Borbélyovci, Jakšíkovci a podobne. Za každým stojí nejaká politická strana. Všetci to vedia, len sa o tom nehovorí. Zmení sa vláda a mení sa aj skupina, ktorá je najsilnejšia. Ale toto by bolo na dlhšiu debatu.

Povedz niečo o sebe. Rodičia, škola, prvá práca ...

Bolo by dobré, keby sme moje súkromie nerozmazávali.

Si v kontakte s rodinou a známymi?

Áno som, ale len so sestrou a otcom. Otec má veľmi malý dôchodok, tak mi veľmi pomôcť nemôže, a sestra, keď môže, pošle mi balík, ale na návštevu chodia.

Navštevuje ťa aj bývalá manželka so synom?

Nie, a ani to nechcem. Keď bude mať syn dosť rokov na to, aby to vedel pochopiť, tak potom bude môcť prísť. Ale so sestrou sú v každodennom kontakte.

Podľa rozsudku si spáchal dvojnásobnú vraždu. Dňa 23. októbra 2008 si zastrelil Erika a jeho priateľku Miriam. Nebohým si zobral platobné karty a z nich postupne vybral vyše 28 tisíc eur. Na súde si sa priznal k vražde Erika, ale vraždu Miriam si poprel a tvrdil si, že ju spáchal tvoj kamarát Zdeno.

Presne tak. K zavraždeniu Erika som sa priznal, lebo som to spáchal, ale prečo sa mám priznať k niečomu, čo som nespravil? Však vlastne aj dôkazy sú proti Zdenovi, ale „spravodlivosť“ to videla inak. Čo sa týka účtov, tak tie karty som používal už dávno, neboli odcudzené, čo sa pri vyšetrovaní aj dokázalo, ale „spravodlivosť“ to zasa videla inak.

Po vraždách ste so Zdenom zabalili obe telá do spacích vakov a igelitov a hodili ich do 14 metrov hlbokej studne pri rodinnom dome. Nepremýšľal si vtedy, že sa raz na to príde?

Na toto ti odpoviem veľmi jednoducho. Keby som sa nepriznal, tak polícia dodnes hľadá telá. Vraj priznanie je poľahčujúca okolnosť. Veľká sprostosť!!! Týždeň chodili okolo tiel, používali termokamery a špeciálne cvičených psov a nič. Ale to je jedno. Priznal som sa k vražde Erika a Mirku som dostal ako bonus.

Na tvoj skutok sa prišlo až o niekoľko mesiacov. Na čo si počas tejto doby míňal peniaze z účtov zavraždených?

Vieš, ten účet, čo mala Mirka, bol vlastne náš akože ﬁremný, však kde by mladá baba nabrala 50.000 eur, čo sme tam vložili?

Sedem mesiacov po vraždách prebehla rekonštrukcia prípadu priamo v Kolte. Okolie bolo prísne strážené, pri tebe stáli kukláči. Na rekonštrukciu sa prišiel pozrieť aj tvoj otec. Stretol si sa s ním vtedy?

Na rekonštrukcii sa dokázalo, že telá balil sám Zdeno, dokonca presne viazal aj špagát, a aj uzly ako vtedy, ale správa sa tiež dáko zapotrošila a hneď po rekonštrukcii bol aj vymenený prokurátor. Áno, s otcom som sa mohol stretnúť, na moju žiadosť to povolila vyšetrovateľka a kukláči ho potajme doniesli. Rozprávali sme sa asi polhodinku.

O život si pripravil nevinného mladého človeka a jeho priateľku, ktorá bola v nesprávny čas na nesprávnom mieste. Je ti ich aspoň trochu ľúto?

Mirkinej smrti mi je veľmi ľúto, ale nemohol som tomu zabrániť, bohužiaľ. Čo sa týka Erika, tak to nebol mladý pracujúci človek, ale obyčajný maﬁánsky hajzel. Či ľutujem, že som zastrelil človeka, ktorý chcel zastreliť mňa?

Chcel by si niečo odkázať rodičom Mirky a Erika?

Odkázať určite nie. Mirkini rodičia, jej mama a otec veľmi dobre vedia, kto je zodpovedný za smrť ich dcéry. A Erikov otec je človek, ktorý ho skoro zastrelil kvôli frajerke, tak asi toľko.

Každý rodič chce, aby z jeho dieťaťa vyrástol zodpovedný a svedomitý človek. Ty si rodičov sklamal. Aký máš teraz s nimi vzťah? Ako prijali správu o tvojom doživotí?

Do toho dňa boli určite pyšní, vlastne aspoň pokiaľ mamka nezomrela. Teraz mám len otca a sestru a oni ma poznajú, vedia, aký som, a iní ma nezaujímajú.

Boli tvoji rodičia pri vyhlásení rozsudku?

Nie. Ani som nechcel, aby otec chodil na súdne konanie.

Doživotný trest nie je tvojím prvým trestom. Už predtým si bol trikrát súdne trestaný. Začo si sedel?

Neviem, odkiaľ máš tieto informácie, ale sú zlé. Ja som nikdy predtým nesedel. Bol som trestaný, ale to boli rôzne dedinské ruvačky, a trikrát som mal podmienku.

Čo pre teba znamená doživotie?

Dobrá otázka, ale na toto ti ešte neviem odpovedať.

Predstav si, že by súd uznal, že si nezavraždil Mirku, ale iba Erika. Koľko rokov väzenia by podľa teba bolo hodných jedného ľudského života? Aký trest by sa ti zdal spravodlivý?

Pozri, ako človek, ktorého takéto veci zaujímajú, sleduješ správy. A zabitie... dnes často za drogy dávajú viac. Je to spravodlivé? A čo sa týka Erika, bol to člen podsvetia. Jeden arogantný hajzlík, ktorý sa schovával za svojho otca. Čiže je rozdiel, keď niekto zabije slušne žijúceho človeka, ktorý živí svoju rodinu, a keď zabije človeka, ktorý chce zabiť jeho. Ja mám stále rovnaký názor. Nie je vražda ako vražda.

Niektorí zločinci v Leopoldove ľutujú svoje činy a majú výčitky svedomia, iní nie. Medzi ktorých sa zaraďuješ?

Vôbec ma nezaujíma, či tu niekto niečo ľutuje, alebo nie. A či mám výčitky svedomia, na to som ti už odpovedal v inej otázke.

Po 25 rokoch môžeš požiadať o podmienečné prepustenie. Vieš si vôbec predstaviť život na slobode po takom dlhom čase? Kam by si šiel a čo by si robil?

Tak na toto ti neviem zatiaľ odpovedať.

Z rozhovoru s Miroslavom Dubajom viem, že ste spolu na cele. O čom sa zvyknete rozprávať?

O bežných veciach.

Si s Dubajom od začiatku tvojho trestu alebo si bol na cele aj s niekým iným?

Najprv sám, potom s Dubajom. Ja som tu bol skôr, ale poznal som ho z väzby v Nitre. Tam sme boli tiež spolu.

Je medzi doživotne odsúdenými niekto, ktorého považuješ za najlepšieho kamaráta?

Najlepšieho kamoša? Žartuješ?

Denne môžeš ísť na hodinu do vychádzkového dvorca. Je spoluväzeň, s ktorým si najviac rozumieš a rozprávaš sa s ním na vychádzke?

Ja sa porozprávam s každým. Nemám ani najobľúbenejšieho, a ani takého, ktorého nenávidím.

Stretávaš aj Ondreja Riga? Aký máš na neho názor?

Ja tu nie som nato, aby som niekoho súdil, a na mojom názore nezáleží. Ale môžem ťa uistiť, že je to len na každom človeku, s kým sa tu stretnem alebo nie. A čisto môj osobný názor – s tým človekom si nemám čo povedať.

Viem, že na cele šiješ topánky. Za prácu dostávaš odmenu. Na čo míňaš zarobené peniaze vo väzenskom bufete?

Na bežné veci, hygiena, písacie potreby a nejaké sladkosti.

Po skončení šitia máš voľno. Ako tráviš nekonečný čas vo väzenskej cele?

Vôbec to nie je nekonečný čas. Týždeň ujde ako voda, len ten víkend sa vlečie. Presne naopak ako na slobode.

Čo najradšej pozeráš večer v televízii?

Máme štyri programy, čo dávajú, to pozerám.

Vo väzenskej knižnici si môžete vypožičať knihy. Čítaš?

Moc často nevyužívam väzenskú knižnicu.

Vo väzení je veľa času na premýšľanie. Nad čím premýšľaš ty?

Vôbec nad ničím, a keď áno, tak nad rodinou.

Čo sa ti v noci sníva?

Sny mám, ale vôbec si ich nepamätám.

Keby ti dali teraz možnosť ísť na 24 hodín von, pričom by si vedel, že to je tvoj posledný deň v živote na slobode, kam by si išiel?

Určite za mamou. Na cintorín.

Z tvojho listu je jasné, že kraj pod Tatrami veľmi dobre poznáš. Aký máš k nemu vzťah?

Sú to naše hory, každý by mal poznať svoju vlasť a Tatry určite majú čo ponúknuť celoročne. Chodieval som tam veľmi často, mám tam veľa kamarátov a kamarátok.

Čo ti najviac chýba z čias na slobode?

Všetko! Šoférovanie, rybačka, reštaurácie, ale hlavne rodina. Vieš, ja som každý deň niečo riešil. Vždy som niekomu pomáhal, lebo som mal veľa známych. No a v tvojom kraji tiež mám veľmi veľa známych. Teraz už nemám nič a nikoho! Ale verím slovám, že Boh je pomalý, ale veľmi pamätlivý.

Veríš v Boha? Čo si myslíš o živote po smrti?

V Boha verím, ale či niečo existuje po smrti, neviem, a ani to neriešim.

Ľudia na slobode žijú pre svoje rodiny a kamarátov. Majú prácu, slobodu a životné ciele. Ty si zavretý v malej cele. Kvôli komu alebo čomu vlastne žiješ? Čo ti dáva nádej žiť?

Samozrejme, že rodina.

V oddiele doživotných trestov sú väzni, ktorí sú už zmierení s tým, že dožijú za mrežami. Sú však aj takí, ktorí veria, že sa raz ešte dostanú von. Ty si na tom ako?

Toto je veľmi ťažká otázka. Úprimne ti ju neviem zodpovedať a bludy ťa určite nezaujímajú.

Akú máš ešte túžbu?

Myslím, že je to jasné! Dostať príležitosť žiť na slobode.

Na záver ti dávam priestor povedať čokoľvek o sebe alebo odkázať verejnosti..

Vieš, toto sa nedá zodpovedať (myslím všetky otázky), sú to len čiastočné odpovede. Keby som mal odpovedať, tak je to na omnoho viac strán. Inak, tá dráha v Liptovskom je najlepšia na celom Slovensku. Za balík ďakujem, dostal som ho v poriadku. Čauko, Miro!

Či už Miriam zavraždil Miro alebo jeho kamarát Zdeno, dievčine, ktorá mala celý život pred sebou, to život nevráti. A takmer isté je aj to, že Miro za vyhasnuté životy dvoch ľudí, ktorí skončili na dne studne, zomrie za bránami väznice.