Eva Urbaníková

Vzťahová níž

Elektronická kniha

Knihu venujem svojim sestrám

Bratislava máj 2011

Copyright © Eva Urbaníková 2011

ISBN 978-80-89452-27-9

4.

Nemala som rada, keď naši chodili na moje koncerty. Teda, mala som to rada, ale odkedy bol otec na obrazovke, celé to vyzeralo inak ako kedysi. Stratilo sa to intímne čaro. Stratili sa tie momenty, keď mi nenápadne zamávali z piateho radu, do ktorého mama vždy kupovala lístky. Odkedy bol otec hlavnou „rosničkou“ najsledovanejšej televízie, strhával na seba pozornosť; som presvedčená, že to robil vedome, a čo je najhoršie, užíval si to. Zo začiatku mu to pripadalo zvláštne, keď na sebe cítil pohľady z každého kúta miestnosti. Ošíval sa, stále mal potrebu mame niečo rozprávať, aby vyzeral zamestnane a nemusel pohľadom zmätene blúdiť po ľuďoch. Ale zvykol si rýchlo. Aj na to, že sa ho odvážnejšie staršie dámy pýtali na víkendové počasie, lebo chceli ísť do záhrady, aj na to, že ho zastavovali mladé ženy s otázkou, či bude horúce leto.

Otec bol milý, každému odpovedal. Držal pritom mamu za ruku a poďakoval, keď mu niekto polichotil, ako dobre sa na neho v televízii pozerá. Bola to pravda, otec bol fešák s energiou v očiach, pohyboval sa prirodzene a o počasí vedel oveľa viac ako nabifľované pekné rosničky v iných televíziách. Ľudia to ocenili. Mama mu to dopriala, divácka obľúbenosť mu trochu kompenzovala stratu priazne kolegov meteorológov, ktorým sa jeho „pretŕčanie“ v telke nepáčilo. Prestali ho volať na spoločné akcie, vznikali o ňom vtipy a napriek tomu, že na svojej odbornosti nestratil, v ich očiach klesol. Možno preto, že jeho príjem stúpol. Myslím, že dosť výrazne. Viete, akí sú ľudia. A človek prosto nemôže mať všetko.

Lenže on, teda otec, potom domov doniesol podpisové karty. Farebné, vo formáte dovolenkovej pohľadnice.

„Vyzeráš tam čudne,“ povedala mama, keď jej jednu podpísal, aby si ju vzala do práce a pripla niekam na stenu.

„Vyzerám tam o dvadsať rokov mladší,“ natešene súhlasil.

„Veď hovorím, vyzeráš čudne.“

Tie karty nosil stále so sebou, a keď sa ho niekto opýtal na počasie, popri odpovedi si vypýtal krstné meno dotyčného, vytiahol podpis kartu a s veľavýznamným gestom mu ju podal. Aby teda ľudia mali radosť.

Mama sa cítila trápne, ale dožičila mu slávu, ktorú si tak trochu okolo seba vytváral sám. Nekomentovala ani jeho rozdávanie podpisov, ani jeho úsmevy ľuďom, ktorí ho očividne spoznali. Zastavovala ho len vo chvíľach, keď to trošku preháňal a smerom k hlúčikom ľudí žoviálne kričal, aby sa na druhý deň obliekli teplejšie, lebo má byť o desať stupňov menej.

„Veď je to len zábava, maminka,“ hovoril jej, keď ho ťahala preč, a rozveseleným ľuďom ešte aj zamával.

Na mojich koncertoch mi už nekýval nenápadne, ale vcelku veľkými gestami a niekedy aj hlučne. Potreboval, aby si ľudia všimli, že aj on je v divadle, a keď si to už všimli, tak bolo super, že pozná niekoho z orchestra, ktorý si predtým, ako príde dirigent, ladí nástroje. Aj na tú diaľku som videla, ako sa mama hanbí. Vždy som rýchlo sláčikom odkývala späť, aby prestal a čušal na sedadle ako všetci ostatní, a kolega, ktorý sedel vedľa mňa, ironicky poznamenal:

„Je tu otec?“

Keď prišli v septembri na prvé predstavenie po lete, neboli sami, ale so skupinkou priateľov, čo jeho aktivity ešte znásobilo. V divadle bola slávnostná atmosféra, trochu slávnostnejšia ako inokedy, všetci sme boli ešte opálení z leta a nástroje sme držali v rukách s menšou rutinou ako počas sezóny. Aj ľudia v hľadisku sa tvárili spokojne, myslím, že po mesiacoch chodenia v šľapkách a šortkách bolo pre nich oslobodzujúce vyvetrať šaty určené na výnimočné príležitosti.

Už sme sedeli na svojich miestach, no v piatom rade bolo prázdno.

Kde sú? Nezvyknú meškať a už vôbec nie vtedy, keď majú so sebou perepúť známych, ktorí im potom budú hovoriť, že som hrala najkrajšie...

Trochu som znervóznela, a to som ešte nevedela, že otec sa dal pri vstupných dverách do reči s chlapíkom a jeho mladou dcérou, ktorí hľadeli do vstupeniek a potom do hľadiska, akoby boli v divadle prvýkrát. Vraj vyzerali stratene.

Podľa mojej mamy, ktorá mi celú scénku neskôr opisovala, to vyzeralo asi takto:

Otec (milo, z pozície ostrieľanej hviezdy): „To je milé, vidieť otca, ktorý berie na koncert vážnej hudby svoju dcéru.“

Muž (vyrušený z hľadania správnych sedadiel): „Prosím? Ó, dobrý večer, áno, áno.“

Otec (žoviálne, podľa mamy polotrápne): „Ešte je možnosť, že by to nebola vaša dcéra, viete, na čo narážam...“ (Smiech. Otcov.)

Mama (zachraňujúc situáciu): „Pomôžeme vám? Vyznáme sa tu.“

Muž (s úľavou): „Áno, budem rád.“

Dievča po mužovom boku (po dlhom pohľade na otca): „Nie ste vy ten moderátor z televízie?“

Otec (blahosklonne): „Moderátor zatiaľ nie som, ale v televízii pracujem.“

Mama (hľadiac do ich vstupeniek): „Moderátor nikdy ani nebude, je rosnička.“

Otec (s úsmevom): „Manželke trochu prekáža, že ma ľudia spoznávajú.“

Dievča po mužovom boku: „Jéééj, tak sorry.“

Mama (tiež s úsmevom): „To je v poriadku, keby ste ho nespoznali, sám by vám povedal, kto je a odkiaľ je vám jeho tvár známa.“

Všetci sa zasmiali.

Muž (so záujmom): „Vy ste meteorológ...“

Otec (siahajúc do vnútorného vrecka saka, aby vytiahol podpis kartu): „Áno. Počasie zaujíma ľudí viac ako Panelák aj Ordinácia, verte mi.“

Úsmevy.

Otec (smerom k dievčaťu): „Ako sa voláš?“

Dievča po mužovom boku: „Simona.“

Mama: „Máte štrnásty rad, ale z druhej strany. Musíte to obísť.“

Muž (berie vstupenky z maminých rúk): „Ďakujem vám.“

Mama: „Nabudúce si kúpte lístky trochu nižšie, budete mať krajší zážitok.“

Otec (podáva dievčaťu svoju podpis kartu): „Tu máš, môžeš pred kamošmi frajeriť.“

Mama (so sileným smiechom): „Iste, budú sa trhať, aby sa tej karty mohli dotknúť.“

Dievča sa zasmialo a poďakovalo.

Muž: „Nehrá vám tu náhodou dcéra na husliach?“

Mama (začudovane): „Áno, odkiaľ to viete?“

Muž: „Spomínala, že otec je meteorológ.“

Dievča po mužovom boku: „Sme tu kvôli nej. Aby sme nemali medzery.“

Mama: „Takže vy ju poznáte?“

Muž (s plachým úsmevom): „Nie tak celkom.“

Otec (žoviálne): „Dnes hrá, budete ju vidieť. Je to najväčší talent v širokom okolí.“

Mama (zmierlivo): „Kedysi patrila medzi vychytené huslistky.“

Muž: „A podoba s tou jej sestrou...“

Otec (s hlasným smiechom): „Je to strašidelné, však?“

Muž: „Vraj ich veľmi nerozoznáte.“

Otec (rád, že môže o sebe hovoriť): „Väčšinou až vtedy, keď začnú rozprávať. Jedna by sa vydávala na počkanie, pre druhú sú chlapi vzduch.“

Mama (so snahou dať všetko na pravú mieru): „Nie je to celkom tak.“

V sále začali tlmiť svetlá.

Mama: „Mali by sme ísť, aby sme nevyrušovali.“

Dievča po mužovom boku (naliehavo smerom k otcovi): „Tak si vypýtaj jej číslo, nie?“

Muž (smerom k mojim rodičom): „Dáte mi jej telefónne číslo?“

Otec (akože vtipne): „A ktorej? Tej vydajachtivej alebo tej druhej? Vyzerajú rovnako.“

Dievča po mužovom boku: „Vyberáme si huslistku.“

Mama mu podala kartičku s mojím číslom. Mala ich vždy poruke, pre prípad, že by stretla riaditeľa divadla v Tokiu, ktorý hľadá virtuózov do nových predstavení.

Muž (s pobaveným úsmevom): „Ďakujem vám, toto je naozaj super náhoda.“

Mama: „Náhody neexistujú, verte mi.“

Otec (zrazu sa spamätajúc, že ešte nie sú na svojich miestach): „No tak poďme, poďme už.“

V ten večer ma sledovali oči človeka, ktorý ma zažil v iracionálnom záchvate strachu z búrky. A s ktorým som v jeho nepohodlnom, nízkom, ale asi drahom aute vyfajčila jednu cigaretu.

Necítila som sa nijako zvláštne.

Možno preto, že som o tom nevedela.

5.

Keď mi niekto povie, že klasická hudba je nudná, ide ma roztrhnúť. Také mudrovania, že je to zívačka, nemá to náboj, energiu a vôbec nič, čo by dnešného človeka dostalo, ma vedia tak rozčúliť, že vášnivo obhajujem každého, kto počas života vzal do ruky nejaký nástroj. Zazlievam všetkým organizátorom výchovných koncertov v školách ich prístup, keď deťom alebo študentom predstavujú klasické diela na lacnom keyborde z roku päť a s huslistom, ktorý je rád, že trafí tón, navyše v školskej telocvični alebo niekedy aj v jedálni. Úplná katastrofa. Neviem, prečo tie decká nemôžu raz za čas zobrať na riadny koncert. Do riadneho divadla, v riadnom oblečení. Nech spoznajú silu orchestra a nech vedia, že Mozart bol taký istý kúler ako všetky ich dnešné idoly, ktoré hudbou rebelujú proti globalizácii, proti konzumnej spoločnosti a pod vplyvom chémie vytvárajú podivné melódie v podivnom rytme. Netvrdím, že mne sa nepáčia. To nie. Ale nech vedia, že aj o Mozartovi si všetci mysleli, že je blázon. Že klátil ženské hlava-nehlava, že nehľadel na konvencie, nemiestne sa rehotal v situáciách, keď mal byť vážny, že mal v hlave pretlak vnemov, a to všetko sa odrážalo v jeho hudbe. Jej genialita bola jeho súčasníkom na príťaž, zdala sa im prešpekulovaná a obsahujúca zbytočne veľa motívov a len Salieri a pár ďalších ľudí s dobrým uchom tušili, že je to talent storočia.

Keby pubertiakov priviedli do divadla, možno by sa na ich tvárach objavilo to čo na tvári Táne Pauhofovej, keď vo filme Polčas rozpadu počúvala spievať Adrianu Kučerovú. Spievala Love áriu. Nebola to klasika klasická, skomponoval ju Oskar Rózsa, ktorého má podstatná časť ľudí zafixovaného ako basgitaristu s hrsťou marihuany vo vrecku. To, že mu talent trčí z očí, z každého gesta a že jeho Under my spell je kantáta, ktorá je toho dôkazom, sa bežne nevie.

Nepáči sa mi to.

Stačilo by tínedžerom ukázať ich rovesníka, volá sa Henry Lau. Dokáže bravúrne hrať Vivaldiho Storm a popritom tancovať boogie, predvádzať Jacksonov moonwalk a dať tej skladbe také gule, že by sa posrali všetci do jedného. Alebo Sue Son, mladučké dievča, ktoré prišlo do britskej talentovej súťaže s kamarátkou klaviristkou. Tú Simon Cowell odpálil, že hrá hrozne, a huslistka zažiarila. Krásna, skromná a talentovaná. Alebo Ann Marie Calhoun, tá odpáli The Pretender na husliach tak, že každému spadne sánka...

Takže keď mi muž, ktorý mi na základe zábavného stretnutia s mojimi rodičmi naozaj zavolal a povedal, že jeho dcéru by koncert možno bavil viac, keby mohla jesť pukance, vôbec ma to neprekvapilo.

„Je to vaša chyba,“ odpovedala som ľahko, „ak bola na koncerte prvýkrát, mala ísť na niečo stráviteľnejšie.“

„No, ja sa v klasike nevyznám...“

„Pamätám si.“

„Takže som prosto kúpil lístky na prvé predstavenie, ktoré bolo k dispozícii.“

„Nevadí.“

Zasmial sa. A pozval ma von. Na víno alebo na kávu, prípadne na večeru. Je mu to jedno.

„Ste milý, ale nemám chuť,“ povedala som pravdu.

„Dávate mi kopačky?“

„Uhm.“

Zasmial sa.

„No to mi je pekná vďaka.“

Mlčala som.

„Chcel by som vás ešte vidieť,“ povedal nenásilne.

„Pošlem sestru?“

Znovu sa zasmial.

„Vy ste fakt týpek.“

Mala som toho veľa. V divadle sme skúšali, Dominika začala chodiť do piatej triedy, takže zrazu sedávala nad učebnicami o niečo dlhšie ako na prvom stupni, a v ten mesiac som mala veľa predstavení.

Nechcelo sa mi flákať s cudzím chlapom po meste.

Tváril sa, že pochopil.

A zavolal znovu. Hneď na druhý deň.

„Tak mi napadlo, že by sme mohli skočiť na kávu.“

„Nepijem kávu,“ povedala som veselo.

„Lebo?“

„Lebo nie je zdravá.“

„Fóbia z choroby?“

„Občas mám fóbiu z otravných chlapov.“

„To chápem, musí to byť strašné, keď vám niekto stále vyvoláva.“

Zasmiala som sa.

„Musím už ísť.“

„Dobre, tak sa majte.“

O dva dni telefón zvonil znovu.

„Mám dva lístky na činohru. To je niečo iné ako vaša práca. Možno by vás to bavilo.“

„Myslíte?“

„Kedy ste boli naposledy v divadle?“

„Dávno.“

„Tak vidíte, poďte so mnou dnes.“

„Dnes nemôžem, musím byť doma s dcérou.“ Krátke zaváhanie.

„Máte dcéru?“

„Uhm.“

„To som nevedel.“

„Veľa vecí neviete.“

„Koľko má rokov?“

„Jedenásť.“

Zasmial sa.

„No určite.“

„Malý omyl mladosti.“

„Nevadí,“ napodobnil ma a ja som sa musela zasmiať.

„Naozaj to nejde, možno nabudúce.“

„Dobre, tak si užite.“

V sobotu ráno volal pred deviatou.

„Kam ma pozývate dnes?“ zodvihla som pobavene ešte v pyžame.

„Nikam. Len som vás chcel počuť.“

„Fajn, tak ste ma počuli.“

„Nechcete ísť so mnou von, lebo niekoho máte?“

„Nemám nikoho.“

„To mi odľahlo.“

Zasmiala som sa.

„Všetko?“

„Všetko.“

Zavolal znovu. A potom zas.

Boli to krátke telefonáty, spočiatku vtipné, veselé a nezáväzné, neskôr sme spontánne prešli k otázkam vážnejším, lebo keď už volal, nemlčali sme. Ani sa nedalo, rozhovory plynuli bez zádrhov, bez trápnych prestávok ticha a končili sa v tom najlepšom. Možno preto, aby sme sa tešili na ďalšie zvonenie. Volal každý deň, vždy iba raz, vždy v iný čas, vždy v inej nálade a ja som podvedome začala nosiť telefón stále so sebou. Nepísal esemesky, dávkoval to postupne, akoby ma poznal a vedel, že pri najmenšom náznaku nátlaku sa spätím, spamätám sa a vykašlem sa na to. Bola to hra, o ktorej som bola presvedčená, že ju riadim ja, ale pod kontrolou to mal on, veľmi pevne držal v rukách tempo našej komunikácie, lebo bol múdry, lebo vedel, že netreba veci urýchľovať, lebo na dobré sa dlho čaká... A ja, nevedno prečo, som ignorovala fakt, že sa pomaly, iracionálne namotávam na zábavné telefonáty s mužom, o ktorom nič neviem. Teda viem, ale len to, že mi dovolil sedieť vo svojom aute počas búrky, aby som sa nezbláznila, že má pätnásťročnú dcéru a že v tme vyzerá celkom fajn.

Leto sa končilo, vzduch už nebol horúci, stromy postupne strácali farbu a ja som sa cítila súčasťou toho každoročného divadla nejako intenzívnejšie. Vnímala som vône, všímala som si farby, usmievala som sa aj bez príčiny, len tak, lebo som sa tak cítila. Malo to byť pre mňa varovaním.

To, ako som kvitla, hoci sa všetko chystalo pomaly na zimu.

To, ako si všetci všimli moju zvláštnu, pomalú premenu.

Ale nikdy predtým som sa s takými pocitmi nestretla.

A keď mi došlo, že súvisia s konkrétnym mužom, bolo neskoro.

Bola som doňho.

Zamilovaná až po uši.

Pondelok

„Ako ma máte uloženého, keď neviete, ako sa volám?“

„Nemám vás uloženého.“

„Aha.“

„Vy ma máte uloženú ako huslistku?“

„Hej.“

„Vskutku originálne.“

„Ale môžem si to prepísať na vaše priezvisko.“

„Viete moje priezvisko?“

„Včera som pozeral vášho otca v telke.“

„Aha.“

„Ak ste teda neboli vydatá.“

„Nie, preboha.“

„Žiadna búrka nehrozí.“

Vydalo vydavateľstvo Evitapress, s. r. o., Bratislava 2011 ako svoju 34. publikáciu Copyright © Eva Urbaníková, 2011

Vydanie prvé.

Grafický dizajn a obálka: Roman Piffl

Zodpovedná redaktorka: Eva Urbaníková

Jazyková redaktorka: Darina Belanová

www.evitapress.sk

ISBN 978-80-89452-27-9

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2011

Koniec ukážky

Plnú verziu e-knihy si môžete zakúpiť v internetovom kníhkupectve Martinus.sk na adrese:

http://www.martinus.sk/?uItem=107478