Z anglického originálu Erin French: FINDING FREEDOM

ktorý vyšiel vo vydavateľstve Celadon boooks,

a Division of Macmillan Publishers, New York 2021,

preložila Veronika Maťúšová.

Vyšlo vo Vydavateľstve TATRAN, Bratislava 2022 ako 5328. publikácia 

a 183. zväzok edície LUK – Knižnica svetových bestsellerov.

Vydanie I.

Prebal a väzbu podľa pôvodného návrhu spracoval Peter Zentko.

Zodpovedná redaktorka Daniela Šinková

Jazykoví redaktori Ivana Fábryová, David Grich

Technická redaktorka Eva Zdražilová

Sadzba RS servis, Bratislava

Vytlačil FINIDR, s.r.o., Český Těšín

www.slovtatran.sk

:: knihy pre hodnotnejší život

All rights reserved. Printed by arrangement with

Janis A. Donnaud & Associates, Inc. through Graal Literary Agency

Copyright © 2021 by Erin French

Translation © Veronika Maťúšová 2022

Slovak edition © Vydavateľstvo TATRAN 2022

ISBN  978-80-222-1256-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2022

Venujem ženám zo Stratenej kuchyne…

mojim strateným sestrám.

Váš pôvab, vytrvalosť a nekonečná láska

ma vždy vedia povzbudiť.

PRVÁ ČASŤ

NÁDEJ

1

SLANINA A ZMRZLINA

Bolo desať minút po tretej poobede, čas, na ktorý som sa za celý deň tešila najviac. Tento moment mi v kuchyni otcovho bistra každý deň poskytol aspoň kúštik prepotrebného pokoja. Vtedy som si na zlomok sekundy mohla konečne vydýchnuť. Za posledné štyri hodiny som otočila aspoň dva tucty burgerov, vypražila rovnako veľa košíkov s mušľami, naložila na tanier tucet porcií špeciálnej sekanej a pomedzi to pripravila niekoľko sendvičov so slaninou, šalátom a paradajkou či talianskych so šunkou alebo s vajcovým šalátom.

Keď sa skončil horúčkovitý obedný nával, gril konečne zíval prázdnotou, horúce a pokojné fritézy bežali naprázdno, nové objednávky nepribúdali a všade bolo ticho. Konečne to prišlo, moja šanca sadnúť si, niečo narýchlo zhltnúť alebo sa prvý raz za päť hodín ísť vyčúrať. Takisto to však bol jediný dostatočne pokojný okamih na nachystanie domácich hranoliek a slaniny na zajtrajší vyčerpávajúci raňajkový servis. Z linky na mňa netrpezlivo zazeralo päťkilové balenie bravčoviny. Vytiahla som z obrovského vreca za hrsť prerastených pásikov a poukladala ich jeden vedľa druhého do štyroch dlhých radov na velikánsku platňu uloženú na čestnom mieste uprostred starej linky. Každý prúžok som opražila do svetlohneda a uložila ho medzi hnedé papierové utierky, aby odsali tuk. Potom som naukladala na platňu ďalšie štyri rady a potom znovu a znovu a znovu. Každý deň mi to pripadalo ako večnosť, prskajúca masť mi bombardovala ruky a vytvárala miniatúrne popáleniny. Nemohla som sa nemyknúť, hoci som na to bola dávno zvyknutá. A k tomu ten smrad roztopenej bravčovej masti. Zdalo sa mi, že prenikne do každého vlasu, každej nitky oblečenia, do každého póru: doslova a do písmena som smrdela slaninou. Bože, nevedela som sa dočkať dlhej horúcej sprchy, ale od tej ma delilo ešte dobrých sedem hodín. Čakala ma ďalšia slanina na upraženie, domáce hranolky na nakrájanie a ešte celý posratý večerný servis.

Keď som strčila aj poslednú várku medzi papierové utierky, otočila som všetkými štyrmi gombíkmi doprava a vypla hlavné plynové horáky pod platňou. Vzala som škrabku na gril, zotrela ňou mláky horúceho tuku po obvode celej platne a postupne zliala pariacu sa tekutinu do nádoby z nehrdzavejúcej ocele cez otvor v ľavom dolnom rohu. Konečne čistá platňa, prázdna tabuľa s objednávkami a chvíľka, keď som si mohla sadnúť. Hurá! Prešla som k stroju na točenú zmrzlinu zastrčenému vpredu v kuchyni a potlačila som páku. V sladkom kornútiku v mojej ruke pristáli mäkké, krémové vanilkové záhyby.Trvalo dlho naučiť sa natočiť peknú zmrzlinu, ale ja som už po toľkých rokoch bola profíčka. A tiež som sa musela naučiť, aký je rozdiel medzi malou, strednou a veľkou zmrzlinou. Bolo to dôležité, záležalo na tom. Verte mi, otec mi veľakrát vyčistil žalúdok za to, že som predala „priveľkú“ zmrzlinu.

„Nechceš im rovno darovať celú túto pojebanú reštauráciu?!“ kričal na mňa. „Koľkokrát ti to mám hovoriť?! Tri potiahnutia na malú, štyri na strednú, päť na veľkú. Čo mám podľa teba robiť?! Makať zadarmo?! Raz, dva, tri! Tri potiahnutia na malú zmrzlinu! Štyri na strednú, päť na veľkú! Už si to pochopila?!“ Jeho hnev sa vychrlil nespútane a úplne zbytočne, ale neprekvapilo ma to. Už som si zvykla, že na mňa nemá nervy.

Medzitým moja mladšia sestra Nina každý deň po škole rozdávala cez okno mliečneho baru svojim zhúleným kamarátom jogurtové poháre a banány so šľahačkou a ničila balenia sprejovej šľahačky tým, že z nej vdychovali rajský plyn, čo mu vynieslo v čistom nič. Ale ona bola mladšia, tak sa k nej správal miernejšie. Alebo si všetko sklamanie vyplytval na mňa.

Konečne som si sadla vzadu v reštaurácii a vychutnala poobednú pauzu. Usadila som sa na prevrátenú debnu od mlieka, vyložila si nohy na prázdny plastový regál na chlieb a lízala tú studenú, vynikajúcu, dokonalú malú raz-dva-tri vanilkovú zmrzlinu. Vzdialila som sa od kuchyne len natoľko, aby som si vydýchla, no stále počula cinknutie zvončeka na kuchárskom pulte, ak z jedálne príde objednávka.

Spomínam si na deň, keď som do nášho bistra vkročila prvý raz. Mala som iba päť rokov. Raz ráno cestou do škôlky zišla mama naším starým Volvom z bežnej trasy. Nadskočili sme na niekoľkých výtlkoch na širokom nevybetónovanom parkovisku a zastali pred malým bistrom na kopci Knox Ridge, okolo ktorého sme prechádzali mnohokrát predtým. Na prednom štíte visel nápadný nápis REŠTAURÁCIA NA KOPCI a fádne hnedo-žlté písmo oznamovalo: NAJLEPŠIE JEDLO V OKOLÍ.

„Čo tu robíme?“ spýtala som sa mamy zo zadného sedadla, lebo nečakaná zastávka ma zmiatla.

„Ideme pred škôlkou pozrieť ocka. Tu teraz pracuje. Toto je naša reštaurácia. Kúpili sme ju!“ V hlase jej znelo úprimné nadšenie. So sestrou sme sa na chvíľu nezmohli na slovo. Vypleštili sme oči a zvýskli od radosti. „Čože? My máme reštauráciu?!“ Akoby sme si obe naraz predstavili všetky tie burgery, hranolky, mliečne kokteily a točené zmrzliny zadarmo, koľko sa nám len do brušiek zmestí. Vyskočili sme z auta a bežali k vstupným dverám. Od radosti sme ich chceli rozraziť, ale veľké dvere z tabuľového skla boli ťažšie, ako sme čakali, a otvárali sa pomalšie, ako nám búšili srdcia. Keď sme ich celou silou roztvorili, slabo sa rozcinkala šnúra zvončekov priviazaných ku kľučke a všetkým oznámila, že sme prišli. Vnútri sme ohromene zastali a vpíjali naše nové prostredie: pred nami sa tiahol dlhý rad boxov z imitácie dreva. Dosky stolov zdobilo papierové prestieranie, jednoduchý príbor, červené plastové fľaše s kečupom, ružové vrecúška cukru a kopy rôznych maličkých pohárikov s džemom. Nosné dierky nám zaplnila vôňa praženej cibule a slaniny. Vpravo sme videli vysoký raňajkový pult lemovaný drevenými stoličkami a na ňom sklené nádoby plné pečiva. Sedelo pri ňom niekoľko zákazníkov, potichu popíjali kávu z lesklých hnedých hrnčekov a poťahovali si z cigariet. Pozreli na nás len na okamih a potom sa vrátili k tanierom zemiakového hašé s volským okom. Pamätám si, ako som sa s úžasom dívala na tenké prúžky dymu rinúce sa z ich úst a popolníkov k azbestovému podhľadu zažltnutému od nikotínových škvŕn, ktoré kopírovali tvar raňajkového pultu pod nimi, čo svedčilo o dlhoročných návštevách verných štamgastov.

Privítala nás milá čašníčka v spraných rifliach, bledofialovom tričku, bielych kožených vysokých teniskách a nariasenej čiernej zástere. Mala husté kučeravé hnedé vlasy, ktoré jej pevne stáli vysoko okolo hlavy (určite použila kilo laku), mihalnice mala zlepené od modrej riasenky a za uchom lacné guľôčkové pero. Na mieste ho isto držali aj jej lokne utopené v spreji na vlasy.

„Ahojte. Ja som Viola. Vy ste určite Jeffove dcéry,“ zašvitorila veselým hlasom a vybrala sa k nám. Kým sme však stihli prikývnuť, našu pozornosť upútal známy hlas našej starkej spoza raňajkového pultu. Stála tam a my sme cez clonu dymu zbadali jej milú a láskavú tvár.

„Dievčatá!“ zvolala, zachichotala sa a kývla nám, aby sme prišli za ňou za pult. Pribehli sme k nej, stále s údivom v očiach, batohy sa nám hojdali na chrbtoch. Silno nás objala a na čelá nám vtisla vrúcny bozk.

„Prichystám vám šišku a pohár mlieka,“ navrhla a hnala nás dozadu. Potlačili sme lietacie dvere do kuchyne a tam bol on – náš otec. Stál pred obrovskou oceľovou platňou s bielou zásterou okolo pása a veľkou obracačkou v ruke, bez námahy vysoko vo vzduchu otáčal velikánske zlaté lievance a popritom si cez zuby popiskoval veselé melódie. Každý obrátený lievanec spravil sssss! a plesk!, keď neupečenou stranou dopadol na horúcu platňu. Páčilo sa mi to. Pozrel na mňa so sestrou a my sme naňho hľadeli s úprimným úžasom a pootvorenými ústami. Hypnotizoval nás pohľad na toho muža, nášho otca – akoby sme ho ani úplne nespoznávali. Usmieval sa tak široko, až sa mu modré oči zúžili natoľko, že sa takmer nedala určiť ich farba. Tmavoplavé bokombrady sa mu naťahovali spolu s tvárou, fúzy sa mu mykli, keď odhalil široký biely úsmev, a pritom si stále popiskoval. V tej chvíli jeho obrovská radosť priam bila do očí a úplne nás dostala. Bolo zriedkavé a zvláštne vidieť ho takého – šťastného a spokojného. Pozrite sa na mňa! Užívam si život! hovoril bez toho, aby vyslovil čo i len slovo. Vnútri sa mi rozlialo teplo. „Nevedela som, že ocko vie variť,“ poznamenala Nina a ani nežmurkla, nepohla sa, ani od neho neodtrhla oči, veľké ako oči malého sŕňaťa.

Trochu ďalej za širokou linkou som zbadala starkého, ako sa s niečím babre pri veľkej fritéze. Okuliare na čítanie s čiernym rámom mal zamastené a skĺzli sa mu až na samý konček nosa, kde zázrakom ostali stáť. Aj on si nahlas s radosťou popiskoval. Jeho pesnička sa miešala s otcovou, od grilu k fritéze, tam a späť. Sledovali sme, ako z vriaceho oleja vytiahol jednu, dve, tri – šesť – horúcich šišiek a uložil ich na podnos vystlaný papierom na pečenie, ktorý vedľa neho trpezlivo držala starká. Otočil sa k nám v bielej zástere pofŕkanej vajcom a cestom, napravil si okuliare a poslal Nine a mne pusu, potom hodil do rozhorúčenej fritézy ďalšie surové cesto a vrátil sa k svojej veselej melódii.

Starká podišla k nám s tanierom čerstvo vypražených šišiek. Každá sme si po jednej vzali a zahryzli sa. Z úst sa nám parilo. To teplo, tá chrumkavá kôrka na povrchu, to mäkučké vnútro, tie jemné náznaky muškátového orieška a vanilky a tá nevtieravá sladkosť! Nič lepšie som nikdy v živote nejedla. Pomedzi hlty sme si ústa chladili dúškami čerstvého studeného mlieka. Vtedy sme všetci boli ohromne šťastní. Bolo to poetické, romantické. Čo je to za čarovné miesto?! pomyslela som si, keď som si odhryzla druhý raz.

„Toto je naša reštaurácia,“ ozval sa môj otec nahlas a celý žiaril. A ja som sa zaľúbila.

Mala som dvanásť, keď ma otec prvý raz zapriahol do kuchyne. Jasne si vybavujem to nedeľné ráno. Zobudila som sa skoro s motýľmi v bruchu a celá vzrušená, že budem prvý raz pracovať v bistre. Skočila som na sedadlo spolujazdca v maminom aute a netrpezlivo zatrúbila na klaksón.

„No poooď, mami!“ zakričala som z okienka.

„Dobre, dobre!“ zavolala, keď vychádzala cez vchodové dvere. Nasadla na sedadlo vodiča a naštartovala. „Už aby si mala vodičák,“ povedala unavene a trochu podráždene.

„Mami, mám dvanásť. Šetrím si na bicykel,“ prevrátila som oči.

Vtedy, pred toľkými rokmi, som sa ponúkla, že pomôžem ocovi v bistre hlavne preto, že som potrebovala peniaze na ten bicykel, a časom na benzín do nádrže môjho Volkswagenu Rabbit či na kazety Janet Jacksonovej. Vystriedala som všetky pozície v kuchyni a naučila som sa každú základnú kuchynskú zručnosť, ktorú by kuchárka mohla potrebovať: Ako opiecť burger pekne doružova. Ako uvariť vajcia – natvrdo, tekuté volské oko, tuhšie volské oko, praženicu, pošírované, namäkko. Ako upiecť kurča a obrať ho do posledného kúsočka mäsa (vidlicové kosti sme vždy odložili a usušili – aby sme ich mohli rozlomiť a niečo si želať, samozrejme. S Ninou sme sa o ne zakaždým bili.). Ako dokonale obaliť a vypražiť mušle, hrebenatky, krevety a ryby. Ako namiešať správny pomer majonézy, octu, soli a masla. Učila som sa, ako veci načasovať a ako robiť viac vecí naraz – dávať pozor na gril so šiestimi burgrami (každým v inom štádiu prípravy) alebo chystať sendviče s kuracinou a vajcovým šalátom a zároveň zohrievať v mikrovlnke dusené mäso a jedným okom sledovať fritézu, a to menujem len zopár z tých rozmanitých a súčasne prebiehajúcich povinností, ktoré mi pripadli. Keď som ostala v kuchyni sama bez otca, ktorý by mi mohol odpovedať na moje nekonečné otázky, učila som sa používať intuíciu, spoliehať sa na ňu. Ochutnávať, skúšať, hľadať, čo bude tak akurát. Celé tie roky experimentovania – z núdze – ma začali formovať ako kuchárku.

O deväť rokov neskôr som si dokázala zastať svoje miesto v kuchyni, hoci nie bez obetí, čo dokazovala aj rýchla pauza na zmrzlinu pred tým, ako som sa musela vrátiť k ďalšej dvanásť- a viachodinovej šichte. Zmrzlina sa v letnom teple rýchlo topila. Nestíhala som lízať a vanilkový krém mi stekal po ruke a na veľké tehotenské brucho. Mala som dvadsaťjeden rokov, bola som slobodná, v deviatom mesiaci a pasovala som sa so šestnásťhodinovým pracovným časom. Dopadala na mňa únava, cítila som sa nepríjemne a mimoriadne som sa hnevala na otca, že mi nechal na starosti svoje bistro, kým on si šiel na Sviatok práce predávať praženú cibuľu do stánku na neďalekom jarmoku. Keby to nespravil, prišiel by o priveľa peňazí – každý rok predal stovky kíl cibule praženej v tvare kvetu a domov sa vracal s vrecami na smeti plnými bankoviek –, ale mne to aj tak nedávalo zmysel. „Čo ak začnem rodiť?“ pýtala som sa ho. „Je mi to jedno,“ odvrkol mi cez telefón v to ráno s veľmi úprimnou absenciou záujmu. „Ak na to dôjde, tak aspoň zamkni, kurva.“ Moje tehotenstvo preňho nepredstavovalo len ďalšiu komplikáciu, lebo som musela kvôli dieťaťu na istý čas odísť z bistra, ale ešte sa zaň aj vyslovene hanbil. „Vidíte, ako mi tu zavarila?“ rozčuľoval sa raz popoludní pred dodávateľom potravín a ukazoval priamo na mňa a moje brucho, keď som v rohu chystala šaláty. Opovrhoval mnou úplne rovnako ako kedysi malými mačkami na našej farme. Vnímal ich ako zbytočné tvory – bolo len otázkou času, kedy ich niekto nabúcha a ony prestanú chytať myši a privedú na svet ďalšie hladné krky.

Koniec ukážky