Ani smrť nerozdelí

Príbeh Oskara Fegyveresa korunného svedka únosu prezidentovho syna

KNIŽNÁ EDÍCIA AUTOROV DENNÍKA SME

Vydalo vydavateľstvo

Petit Press, a. s. Bratislava

v roku 2015 ako prvé vydanie.

Ani smrť nerozdelí

Matúš Burčík

Copyright © 2015 Petit Press, a. s., Bratislava

Text Copyright © 2015 Matúš Burčík

Autor publikácie Matúš Burčík

Editori Márius Kopcsay, Beata Balogová

Jazyková redakcia Iveta Geclerová, Darina Šimuneová

Grafická úprava a spracovanie Igor Kovár

Fotografie archív Oskara Fegyveresa a Adriany Gálovej, archív denníka SME, TASR

Fotografie na obálke denník Nový Čas, denník SME – Jozef Jakubčo

ISBN 978-80-559-0663-8

Všetky práva vyhradené.

„Ďakujem všetkým ľuďom, ktorí mi nezištne pomohli.“

Oskar Fegyveres

Praha 9. júl 2014

Na prehliadku Chrámu svätého Víta v Prahe prichádza novozvolený slovenský prezident Andrej Kiska. Vonku je príjemne, trochu zamračené, okolo 20 stupňov. Chvíľami to vyzerá na dážď. Prvá návšteva novej hlavy štátu v Českej republike po nástupe do funkcie. Od víťazstva nad Robertom Ficom v druhom kole prezidentských volieb uplynulo stotri dní.

V jednej chvíli Kiska kráča okolo nenápadného pracovníka súkromnej bezpečnostnej agentúry Abas, ktorá má na starosti ochranu objektu. Je ním bývalý príslušník Slovenskej informačnej služby Oskar Fegyveres, ktorý v roku 1995 zohral úlohu korunného svedka v kauze zavlečenia syna vtedajšieho prezidenta Michala Kováča do Rakúska. Potom, ako na polícii vypovedal o účasti SIS na tejto akcii, musel sa roky skrývať v cudzine z obavy o svoju bezpečnosť. Do Prahy prišiel aj s rodinou začiatkom roka 2014, aby tam začal nový život.

Strážnika v obleku s bielou košeľou a kravatou si nikto z Kiskovej suity nevšimne. Ani nemá prečo. Jeho tvár nie je známa. „Ráno, keď som nastupoval do služby, nám povedali, že má prísť prezident Miloš Zeman. Bude tam mať svoju ochranku, takže my sa nemáme o nič starať. No neprišiel Zeman, ale Kiska,“ spomína Fegyveres.

Bola to jediná oficiálna delegácia, ktorú tam ako strážnik zažil. „Kiska išiel kúsok odo mňa, lebo tam sú úzke chodby. Bol s ním aj minister

zahraničných vecí Miroslav Lajčák. A pri ňom kráčal môj spolužiak zo základnej školy Peter Priputen, ktorý u Lajčáka pracoval.“ Fegyveres poklepal Priputena po pleci. „Chvíľu nechápal, čo sa deje a išiel ďalej. Potom sa vrátil a zvítali sme sa. Dal mi aj navštívenku.“

Priputen roky pracoval ako šéf protokolu prezidenta Ivana Gašparoviča, ktorý bol v čase najtemnejšej éry Vladimíra Mečiara verne po jeho boku. Po odchode Gašparoviča do dôchodku Priputen v prezidentskej kancelárii tiež skončil. V decembri minulého roka sa stal veľvyslancom v Moskve.

Fegyveres sa s ním po návrate z exilu zišiel ešte raz na stretnutí bývalých spolužiakov. „Bolo tam fajn, každý porozprával, ako sa má, ako žije. Dvadsať minút mi stačilo a išiel som preč.“

1983

Budúci riaditeľ Mečiarovej SIS Ivan Lexa je v poslednom ročníku Chemickotechnologickej fakulty Vysokej školy technickej v Bratislave. Odtiaľ

nastupuje do štátneho podniku Slovnaft. Vladimír Mečiar pracuje ako podnikový právnik v Sklobale Nemšová. Píše sa rok 1983, do pádu socializmu zostáva necelých šesť rokov.

Juraj Jakubisko práve nakrútil nesmrteľnú Tisícročnú včelu. Štefan Harabin začínal v Poprade kariéru sudcu. V Londýne sa narodila Amy Winehouse. Na vrchole svojej speváckej kariéry náhle zomiera v lete 2011 na predávkovanie alkoholom. Zaradí sa tak do klubu 27, čo je zoznam hudobných hviezd, ktoré odišli zo sveta v tom veku. Hlavný hrdina tohto príbehu bude mať ako 27-ročný tiež namále, aj keď za celkom iných okolností.

Žiak ôsmeho ročníka Základnej školy Beňovského v Bratislave Oskar Fegyveres stojí doma pri okne a rozmýšla, čo ďalej so životom. Cez sklo vidí notoricky známe kulisy bratislavskej Dúbravky, ktorá leží na západnom okraji mesta. Jej stará časť bola pôvodne samostatnou dedinou, kde sa narodil vtedajší prezident Československej socialistickej republiky Gustáv Husák. Len o pár ulíc ďalej má domov aj budúci prvý prezident samostatnej Slovenskej republiky Michal Kováč. V tom čase je výskumným pracovníkom v oblasti menovej politiky a bankovníctva. S najväčšou pravdepodobnosťou o ňom ešte bude reč.

Inak je Dúbravka obyčajné socialistické sídlisko z panelu, ktoré dostavali len pred pár rokmi. Chalani lietajú po uliciach na bicykloch s kľúčmi na krku. Štátom cenzurovaná televízia v rámci propagandy reprízuje seriál Tridsať prípadov majora Zemana. Jeho hlavná postava sa deťom i dospelým ponúka ako vzorový hrdina tých čias, no bol, a stále je, nepodarenou kópiou amerického agenta Jamesa Bonda.

Naladiť sa však dala aj rakúska televízia, ktorá bola štrbinou v plote deliacom socialistické Československo od obdivovaného života na Západe. Televízny signál cez ten plot predsa len trochu prenikal. Okrem toho sa už začala rozmáhať aj móda videorekordérov, predchodcov neskorších DVD prehrávačov. Namiesto diskov sa do  nich vkladali veľké kazety VHS. Filmy boli často vybavené smiešnym amatérskym dabingom, keďže väčšina vychytených amerických filmov pre oficiálnu distribúciu neexistovala.

Na tie časy boli prehrávače nechutne drahé a najmä sa dali zo Západu ťažko zohnať. Medzi hlavné ťaháky na zodraných kazetách patril Rambo – hrdinský americký vojak na odvážnej misii v socialistickom Vietname. A potom Rocky, takisto so Sylvestrom Stallonom v hlavnej úlohe. Kultové štvrté pokračovanie filmu patrilo k vrcholom americkej propagandy proti Sovietskemu zväzu. Neporaziteľný boxer v závere dramaticky vyhráva súboj s nesympatickým Sovietom Ivanom Dragom, aby pomstil mŕtveho kamaráta.

Vtedajší tínedžeri, ktorým sa častejšie hovorilo pubertiaci, si zatiaľ ešte nepripúšťali, že hrdinovia zo skutočného sveta vyzerajú inak. Nie sú vždy krásni, silní, rozhodní a neomylní. Majú chyby a niekedy sa zachovajú celkom inak, ako by obecenstvo od nich, našich hrdinov, očakávalo. Aj o tom bude táto kniha.

Ďalšie hodiny chlapci trávili hrami na predchodcoch dnešných počítačov. Dovážali sa tiež načierno zo Západu, kde sa nebolo ľahké dostať. Trhu kraľovali značky ZX Spectrum, Atari a Comodore. Hry sa do nich nahrávali cez klasický magnetofón nekonečne dlhých sedem minút a viac. Tesne pred ukončením nahrávky na obrazovke zasvietil oznam, že pokus nevyšiel a bolo treba začať odznova.

V obchodoch sa dalo kúpiť najmä to, čo ste nepotrebovali. A aj na to bolo treba čakať pol hodiny v rade. Svet bez mobilu, internetu a nekonečného hada áut na každej ulici. Existovali len škodovky, lady, moskviče, trabanty a ešte wartburgy. Len sem-tam nejaká exotika v podobe mercedesu so zahraničnou ešpézetkou. Starší chlapci pri lavičkách štartujú svoje babety a prvé nepodarené vzťahy s dievčatami. Pre mnohých práve plynie najkrajšie obdobie ich života, lenže teraz to ešte nevedia.

Taký bol život sídliskových detí v bývalom Československu na sklonku socializmu. Oskar vyrastal inak. Jeho spomienky na detstvo sa spájajú s vôňou dediny. Prežíval ho cez víkendy v neďalekej Vojke nad Dunajom u starých rodičov. Klasický dedinský dom s veľkou záhradou stále stojí v pôvodnom stave v tichej uličke obce.

Do bratislavskej Dúbravky sa Fegyveresovci nasťahovali v roku 1974. Pridelili im tam byt, keď sídlisko dokončovali. Prišli z Dunajskej Stredy, kde sa Oskar narodil v auguste 1969, teda rok po priateľskej okupácii Československa vojskami Varšavskej zmluvy. Aj keď úvodu príbehu by určite pomohla zmienka o tom, že Oskar pochádzal z disidentskej rodiny, nebolo to tak. Otec bol funkcionárom komunistickej strany v bratislavských Závodoch ťažkého strojárstva, mama pracovala ako skladníčka v nemocnici.

Základnú školu mal Oskar od svojho paneláka na skok. „Mnohí naši absolventi sú dnes osobnosťami slovenského života,“ chváli sa dnes škola na Beňovského ulici svojim návštevníkom.

„Chcel som sa vyučiť za mäsiara. Ale otcovo prianie bolo, aby som sa stal vojakom alebo policajtom. Tak som išiel na nábor vojenského gymnázia v Banskej Bystrici,“ začína rozprávať Oskar.

Bolo to v období studenej vojny medzi Západom, teda USA, a východným blokom vedeným Sovietskym zväzom. Československo bolo súčasťou Varšavskej zmluvy, čo bolo vojenské zoskupenie spriatelených socialistických krajín. Na druhej strane stálo NATO, ktorého členom sme sa stali až po odznení temnej Mečiarovej éry v roku 2004.

Povolaniu vojaka kládol režim pred rokom 1989 mimoriadnu dôležitosť. Do škôl chodili chlapi v uniformách na besedy a rozprávali žiakom svoje skutočné príbehy. Niektorí počúvali so zatajeným dychom. Americký hrdina Rambo však lákal detské duše viac.

Ani socialistickí tvorcovia však nezaostávali. A netýkalo sa to iba umelohmotných kávových lyžičiek vyrobených v NDR. V roku 1988 sa medzi nástroje štátnej propagandy zaradil aj československý seriál z vojenského prostredia Chlapci a chlapi, ktorý sa vysiela dodnes. Povolanie vojaka v časoch studenej vojny vykresľuje ako čestnú službu vlasti dosiahnuteľnú iba pre vyvolených odvážlivcov s dokonalým charakterom. Aby bol seriál pre mládež ešte viac sexi, do jednej z hlavných úloh autori obsadili mladučkú hviezdu úspešnej Fontány pre Zuzanu Evu Vejmělkovú. Chytľavú úvodnú pieseň naspievala vtedy mimoriadne populárna Iveta Bartošová.

Dieťa z bežnej rodiny nemalo veľmi odkiaľ vedieť, že žije v neslobodnej krajine. Považovalo za normálne, že cestovať mimo východného bloku sa dá iba s ťažkosťami, lebo to tak vždy bolo. O štúdiu na Západe ani nehovoriac. Rovnako bolo samozrejmosťou, že mnohých spevákov v rádiách nebolo počuť a ich platne sa v obchodoch nepredávali. O to viac bolo vzrušujúce počúvať ich pesničky a kopírovať ich v hroznej kvalite na magnetofónových kazetách. Aj politické vtipy mali svoje špeciálne čaro. O zásahoch režimu proti jeho odporcom sa v oficiálnych médiách neinformovalo.

Snívali sme o kinderčokoládach z reklamy v rakúskej televízii ORF. Texasky a značková elektronika sa chodili kupovať do tuzexu za bony, s ktorými kšeftovali na ulici veksláci. Platne a plagáty zahraničných spevákov sa dali zohnať na ilegálnych burzách. So spolužiakmi v škole sa riešili celkom iné záležitosti ako politická situácia. Maximálne tak nekritický obdiv k Západu, o ktorom sme už hovorili.

Mnohí rodičia boli ako tie žaby, čo sa postupne varia vo vode a ani si neuvedomujú, že už sú vlastne dávno uvarené. Trvalo to predsa celé desaťročia. A my im to nikdy nebudeme zazlievať. Naozaj podstatné veci o zvrátenosti socialistického režimu sme sa začali dozvedať až po revolúcii v novembri 1989.

Pri výbere študentov vojenských škôl bol štát za bývalého režimu mimoriadne dôsledný. Armáda svojich budúcich adeptov špeciálne pripravovala na prijímacie pohovory. Prípravku mal Oskar na Gymnáziu Ladislava Sáru. Bolo to v mestskej časti Karlova Ves, ktorá susedí s Dúbravkou, je len o čosi bližšie k centru. Kurz trval dva týždne a bol zameraný na matematiku a slovenčinu.

Potom nasledovali prijímačky na vojenskej škole v Banskej Bystrici. „Hneď ako som tam prišiel, doľahla na mňa ťaživá atmosféra kasární, uniforiem a vojenskej disciplíny. K tomu nás ešte upozorňovali, že ak sa po škole rozhodneme odísť, budeme musieť zaplatiť nejaké peniaze. Hovorili aj o tom, že súčasťou služby je neustále cestovanie z miesta na miesto. Nevedel som sa zmieriť s tým, že by som mal žiť takým životom.“ Vtedy Oskar ešte netušil, že i keď sa vojakom napokon nestane, kočovníckemu životu sa napokon aj tak nevyhne.

Po prijímačkách tušil, že ich zvládol dobre, hoci výsledok uchádzačom neoznámili ihneď. Cestou domov sa však Oskar stihol zoznámiť aj s jednou z náročnejších stránok služby v zelenej uniforme. „Do Bratislavy sme sa vracali asi piati alebo šiesti vlakom pod dozorom nejakého vojaka. Zrazu nám začal nosiť pivá a rumy. Vtedy som sa prvý raz sťal. Potom som vo vagóne zaspal, a keď som sa zobudil, cítil som moju prvú opicu.“

Na stanici ho čakal otec. Hneď sa pýtal, ako to v Bystrici dopadlo, ale Oskar s ním nedokázal normálne komunikovať. Z alkoholu ho bolela hlava, bolo mu zle a nevedel sa sústrediť. „Na druhý deň sme sa rozprávali opäť a povedal som na rovinu, že to nie nič pre mňa.“

päť a povedal som na rovinu, že to nie nič pre mňa.“ S otcom mal Oskar veľmi dobrý vzťah. Z rozprávania cítiť, že mu bol vzorom a rešpektoval ho viac ako matku. Dobre vychádzal aj so sestrou, ktorá bola o päť rokov mladšia.

Otec pochopil, že Oskar vojakom byť nechce. Začal teda medzi známymi zisťovať, aká škola by ešte mohla pre syna pripadať do úvahy. Niekto mu poradil, že v Holešove na Morave je škola pohraničnej stráže, ktorá mala veľmi dobrú reputáciu. Na prijímací pohovor išiel Oskar v náhradnom termíne. Mal už papier z Banskej Bystrice, že je prijatý.

„Prišiel som do Holešova, kde som potvrdenie ukázal náčelníkovi. On povedal, že dobre, ale chce vidieť, či si ako budúci pohraničník viem rýchlo zaviazať šnúrku na topánke. Tak som mu to predviedol a on len povedal: V poriadku, ste prijatý.“ Tým si Oskar definitívne zmaril svoj mäsiarsky sen a od septembra nastúpil do Holešova.

Skúška z rýchloviazania šnúrok na topánkach zrejme vtedy nemala žiadny hlbší pedagogický cieľ. Aj keď k štúdiu na polovojenskej škole patril nácvik rýchlej prípravy po vyhlásení poplachu. Mimochodom, aj po rokoch Oskar tento manéver zvláda skutočne bleskovo. V momente sa obuť, zbaliť a ísť. Má to dobre nacvičené a párkrát sa mu to už v živote zišlo.

Holešov

Rozsiahly objekt školy pohraničnej stráže má bohatú históriu. Pôvodne bol vojenskou kasárňou, ktorú začali stavať ešte v roku 1936. Počas druhej svetovej vojny ho obsadila nemecká bezpečnostná polícia, ktorá slúžila na potláčanie prejavov odboja na území strednej Moravy. Po vojne tam premiestnili delostrelecké útvary a výsadkové jednotky.

Školu začali v holešovských kasárňach budovať v roku 1969 a trvalo to tri roky. Pohraničná stráž práve v roku 1972 prešla z rezortu Československej ľudovej armády od ministerstvo vnútra. Doteraz tam funguje policajná škola Ministerstva vnútra Českej republiky.

„Začiatok vyzeral ako vo filme. Išli sme do výstrojného skladu, kde nám dali tepláky a uniformy. Potom nás poslali k holičovi a rozdelili do izieb. Bývali sme po štyroch, ale keďže sme sa ešte vôbec nepoznali, bolo jedno, kto je s kým.“ Neskôr sa povymieňali tak, aby kamaráti boli spolu. Každý si tam totiž hľadal spriaznenú dušu. „Mazáci nám na začiatku pomáhali, šikana nebola.“

Náčelník školy nováčikom predstavil veliteľa ročníka, ktorý ich mal mať na starosti celé štyri roky. Výučba sa začala.

„Počas štúdia sú žiaci bezplatne materiálne zabezpečení. Je im poskytované stravovanie a poberajú vreckové vo výške päťdesiat korún československých (75 Kčs študenti s vyznamenaním). Žiaci majú šesťtýždňové letné prázdniny, štrnásťdňové vianočné prázdniny a  týždenné jarné prázdniny. Okrem toho majú nárok na jedno voľno mesačne na návštevu rodiny ( jeden pracovný deň a sobota s nedeľou),“ písalo sa v dobovej informačnej brožúre.

Heslo školy bolo: Ochrana štátnych hraníc ČSSR a služba v jednotkách vojsk ministerstva vnútra je službou ľudu, Komunistickej strane Československa a socialistickej vlasti.

Internát s prísnym režimom bol súčasťou celého stráženého objektu. Budíček mali kadeti o šiestej, potom bola rozcvička, osobná hygiena a nástup do tried. Z odborných predmetov si Oskar najviac pamätá streleckú prípravu, teda náuku o zbraniach. Potom taktiku boja, pohraničnú prípravu, dejiny pohraničnej stráže. „Na ďalšie si už ani nespomínam. Podliehalo to utajeniu, takže aj z dôstojníckej školy mám vysvedčenie, na ktorom sú namiesto názvov predmetov iba čísla.“

Študentov poučili aj o tom, čo doma môžu hovoriť a čo nie. Ak mal niekto rodinu v zahraničí, o škole sa s ňou nesmel rozprávať vôbec. „Už pred prijímacími pohovormi určite každého uchádzača prelustrovali, či má niekoho v zahraničí, či medzi blízkymi nemá kriminálnikov, alebo emigrantov.“

Moravské mesto Holešov leží na pomedzí Hanej a Valašska. Z Bratislavy je to autom dvesto kilometrov, cesta trvá zhruba dve hodiny. Dominantou Holešova je barokový zámok s veľkým parkom vo francúzskom štýle. Jeho súčasťou je unikátny systém vodných kanálov, ktorý má pri pohľade zhora tvar Neptúnovho trojzubca. Ak by sme jednotlivé časti kanálového systému zoradili jednu za druhou, dosiahli by dĺžku takmer kilometer.

Keď zo zámku prejdete cestou rovno k  neďalekému kruhovému objazdu, dostanete sa k hlavnému námestiu Holešova. Pomenované je dnes po bývalom prezidentovi Edvardovi Benešovi. Netradičné je svojím tvarom, ktorý pri pohľade z vtáčej perspektívy pripomína elektrickú gitaru. Dominantou historického námestia je moderná kruhová fontána. Ak by mestečko bolo na Slovensku, stál by tam namiesto nej Lidl s veľkým parkoviskom.

V čase Oskarovho štúdia mala už budova školy v Holešove svoje najlepšie roky za sebou. V zime sa v triedach kúrilo uhlím. Piecku mal na starosti vždy jeden zo žiakov. „Ten ráno nešiel na rozcvičku, ale musel zakúriť. Stalo sa aj, že počas písomky, keď išiel triedny kurič priložiť do pece, hodil tam nenápadne slepý náboj. Keď to buchlo, piecku nadhodilo, uvoľnil sa dymovod a celá miestnosť bola začmudená. Takže bolo po písomke. Učiteľ to zobral s humorom.“

Medzi náročnejšie predmety pre Oskara patrila telesná výchova. K športu totiž nikdy nemal príliš vrúcny vzťah. Pre zavalitú postavu si vyslúžil prezývku Telo. Zároveň je však aj dnes až prekvapivo vrtký. Mnohí ľudia s údivom pozerajú, ako dokáže sedieť s pravou nohou preloženou cez koleno tak, že ju má vo vodorovnej polohe a ešte sa tvári, že je to najprirodzenejšia vec na svete. Okrem toho rád chodí v športovom oblečení a krátkych nohaviciach, takže na ulici pôsobí ako tréner zápasenia v štýle grécko-rímskom, ktorý len nedávno ukončil dlhoročnú kariéru a prestal dbať o svoju životosprávu.

Postavou pripomína medveďa z ruskej rozprávky o malej Máši. Výškou sa však približuje skôr Angeline Jolie. Vlasy mal ako študent husté, hnedé s čertovskými kučerami. Dnes to už platí iba na polovicu. Večne prižmúrené šibalské oči farbou pripomínajú sídliskovú oblohu pod mrakom. Dokonale ladia s úškrnom svadobného podvodníka. Už len beťárske fúziky mu chýbajú. Keď sa však veci nedaria, priateľský výraz sa zrazu vytratí, akoby tam ani nikdy nebol. Dobrý a zlý policajt v jednom. Pod očami výrazné vačky napumpované temperamentnou maďarskou krvou. Pokojne by vystačili aj na dve tváre. Nos výrazný a uši tiež.

Tie oči človeka upútajú ako prvé. Ak teda práve Oskar nesedí vo svojej obľúbenej joga-polohe. Podľa tých očí ho môžete spoznať aj po takmer dvadsiatich rokoch, hoci naživo ste ho nikdy pred tým nevideli. Vystačiť si možno so spomienkou na nekvalitnú fotografiu, ktorú vtedy dávno ukazovali v televízii. Ak sa neskôr v knihe stretnete s tvrdením, že Oskar nemá ľahko zapamätateľnú tvár, neverte tomu.

Učiteľ telocviku bol na rozdiel od Oskara nadšenec, ktorý trénoval na železného muža. „On to bral veľmi vážne. Ja som bol od narodenia duša pohodlná. Keď sme mali napríklad beh na tri kilometre, nedal som to ani raz. Behalo sa na poli a keď sa učiteľ nepozeral, vždy som hneď na začiatku zaľahol do kríkov. A keď sa chlapci vracali, tak som sa k nim zas pridal.“ Keď však behali na šesťdesiat alebo sto metrov, porazil Oskar aj tých najlepších. Kilometer mu už nešiel. „Iba raz ma prinútili. Takže, bol som bežec, ale iba na krátke trate.“

Keď jeden major Oskarovi povedal, že má dobrú postavu na kulturistiku, vyskúšal ju. Dlho však v posilňovni nevydržal. Okrem toho hrával najmä pingpong a futbal. Na rozdiel od športových zanietencov to však bral skôr len ako zábavu či výplň voľného času. „A na futbale som sa zoznámil s Robom Remiášom, ktorý bol o ročník nižšie. Z toho času si pamätám, ako stále hral futbal alebo mal aspoň so sebou vždy loptu.“

Hoci sa budúce priateľstvo s Róbertom Remiášom stane chrbtovou kosťou Oskarovho príbehu, teraz ešte nie je ten čas, aby sa začalo naplno rozvíjať. Viackrát spolu cestovali zo školy vlakom domov na Slovensko. Oskar do Bratislavy a Robo ďalej smerom na Piešťany. Skamarátiť sa však vtedy ešte nestihli, keďže každý bol v inom ročníku. Robo študoval o rok nižšie. Aj vo voľnom čase mali obaja vlastný okruh známych, ktorý tvorili najmä spolužiaci z ročníka.

Koniec ukážky