Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Kreutzerova sonáta

Lev Nikolajevič Tolstoj

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2016 Petit Press

Copyright ePub version © 2017 iAdverti

Copyright © 2016 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Eva Lužáková, Dušan Kroliak, Zuzana Rybárová, Katarína Kasanická, Kristína Woods, Petra Renčová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0190-9

Pôvodná publikácia

Lev Nikolajevič Tolstoj. Kreutzerova sonáta. Kníhtlačiarsky účastinársky spolok. Turčiansky Sv. Martin 1894. 162 s. Dušan Makovický preložil z ruštiny.

Bibliografické poznámky

Ľva N. Tolstého Kreutzerova sonáta s doslovom

Nepomenovaného pôvodcu: Myšlienky vzbudené doslovom

Z ruštiny preložil Dr. D. Makovický.

V Turčianskom Sv. Martine.

Tlačou Kníhtlačiarskeho úč. spolku. — Nákladom prekladateľa.

1894

I

„Ale jáť pravím vám: že každý, kdož by pohleděl na ženu ku požádání jí, již scizoložil s ní v srdci svém.“ (Matúša V. 28.)

„Řekli jemu učedlníci jeho: poněvadž jest taková pře s manželkou, není dobře ženiti se. On pak řekl jim: ne všickniť chápají slova toho, ale (toliko) ti, jimž jest dáno.“

Bolo to včas na jar. Viezli sme sa druhý deň. Do vagóna vchádzali a vychádzali cestujúci na krátku vzdialenosť, ale traja, tak ako i ja, viezli sa zo samého miesta, odkiaľ železnica vyšla: nie pekná a nie mladá dáma, kúriaca, s utrápenou tvárou, odetá v polomužské paletot a s čiapočkou na hlave, jej známy shovorčivý človek okolo 40-ročný, s akurátnymi novými vecmi, a ešte jeden, ktorý sa držal po strane, neveľkého vzrastu pán, trhano gestikulujúci, ešte nie starý, ale mal už, vidno bolo, že zavčasu, ošedivelé kučeravé vlasy, blyštiace sa oči, ktoré chytro prebiehaly s predmetu na predmet. Mal na sebe staré paletot od drahého krajčíra s astrachánovým golierom a vysokú astrachánovú čiapku na hlave. Keď sa rozpínal, bola mu pod paletot vidno poddevku a ruskú vyšívanú košeľu. Zvláštnosť tohoto pána bola, že chvíľami vydával isté zvuky, podobné odkašľávaniu aleba začatému a pretrhnutému smiechu.

Tento pán po celý čas cestovania starostlive vyhýbal sa obcovaniu a známosti s cestujúcimi. Na prihovárania súsedov odseknul krátko. Čítal, hľadel do okna a kúril, alebo vybrav si merindu zo starej kapsy, pil čaj alebo ujedal si.

Zdalo sa mi, že mu je ťažko osamote, a so pár ráz chcel som sa mu prihovoriť, ale zakaždým, ako sa nám oči stretly, čo sa často stávalo, lebo sme sedeli kosom proti sebe, odvrátil sa odo mňa, vzal knihu do ruky alebo pozrel do okna.

Počas zastávky, pod večer druhého dňa, na veľkej stanici, tento nervósny pán sišiel si pre vriacu vodu a zavaril si čaj. A ten pán s akurátnymi vecmi, ako som sa neskoršie dozvedel, advokát, so svojou súsedkou, kúriacou dámou v polomužskom paletot, pošli piť čaj na stanicu.

Dokým boli pán s dámou preč, vošlo do vagóna so pár nových osôb, medzi nimi vysoký, oholený, umrštený starec, podľa všetkého kupec, v širokom kožuchu a súkennej čiapke s ohromnou strechou. Sadol si oproti miestu dámy s advokátom a hneď sa pustil do reči s mladým človekom, podľa výzoru prikaščikom,[1] ktorý vstúpil do vagóna na tejže stanici.

Ja som sedel kosom, a poneváč železnica stála, mohol som, keď nikto neprechodil, počuť trhano, o čom sa shovárali. Kupec povedal najprv, že ide na svoj majetok, ktorý leží pri nasledujúcej stanici; potom, ako to obyčajne býva, počali hovoriť zprvu o cenách, o obchode, hovorili, ako vždy, o tom, ako teraz Moskva kupčí, potom prešli na novgorodský jarmok. Prikaščik počal rozprávať o lumpačkách na jarmoku akéhosi bohatého kupca, ktorého oba znali, ale starec mu nedal dohovoriť a počal sám rozprávať o svojich vlastných lumpačkách v Kunavine. Pyšný bol podľa všetkého na svoju účasť v nich a so zrejmou radosťou rozprával, ako oni spolu s tým istým známym vyviedli raz v opilom stave taký kúsok, že sa dalo o ňom len pošepky rozprávať, a prikaščik sa tak na tom rozrehotal, že sa celý vagón ozýval, a starec sa tiež zasmial, vyceriv dva žlté zuby.

Nedúfajúc počuť nič interessantného, vstal som a chcel som ísť prejsť sa po perrone, kým vlak neodíde. Vo dverách som sa stretol s advokátom a dámou, ktorí idúcky o čomsi veľmi živo sa shovárali.

— Nestihnete, — povedal mi sdielny advokát, — hneď budú po druhý raz cengať.

A naozaj, nestihnul som dôjsť do konca vagónov, ako zacengali po druhý raz. Keď som sa vrátil, medzi dámou a advokátom bol zase živý rozhovor. Starý kupec mlčky sedel oproti nim, prísne hľadiac pred seba, a len kedy-tedy na znak nesúhlasu požul zubami.

— Potom doprosta povedala svojmu mužovi, — rozprával usmievave advokát, keď som popri nich prechodil, — že ona nemôže, a ani nechce s ním žiť, lebo…

A rozprával ďalej čosi, čo som nemohol dopočuť. Hneď za mnou vošli ešte cestujúci, vošiel konduktor, vbehol artelščik, dosť dlho bol hurt, pre ktorý nebolo počuť rozhovoru. Keď všetko utíchlo a keď som zase počul hlas advokáta, rozhovor zrejme s jednotlivého prípadu prešiel už na všeobecné úvahy.

Advokát rozprával, ako sa teraz verejná mienka v Europe zaujíma otázkou o rozsobáši, a ako sa u nás vždy častejšie a častejšie stávajú takéže prípady. Ako advokát zbadal, že počuť hlas len jeho samého, pretrhnul svoju reč a obrátil sa ku starcovi.

— Predtým to tak nebolo, avšak nie? — riekol, príjemne sa usmievajúc.

Starec chcel čosi odvetiť, ale v tú samú chvíľu sa pohla železnica, a starec, sňav čiapku, počal sa prežehnávať a odriekať šeptom modlitbu. Advokát, odvrátiac oči na stranu, úctive čakal. Starec, keď sa pomodlil a trikráť prežehnal, natiahol si rovno a hlboko na hlavu čiapku, popravil sa na mieste a počal hovoriť:

— Bývalo, pane, i predtým, len zriedkavejšie. V terajší čas to nemôže nebyť. Ľudia už veľmi zmudreli.

Železnica, rozháňajúc sa vždy tuhšie a tuhšie, hrmotila ponad styky koľajníc. Ťažko mi bolo dopočuť, a interessantné bolo, nuž som si prisadol bližšie. Môjho súseda, nervósneho pána, s blyštiacima očima, iste tiež interessovalo a, nevstávajúc s miesta, počúval.

— A čo na tom zlého, že ľudia zmudreli? — ledva znateľne sa usmievajúc, opýtala sa dáma. — Vari je lepšie tak sa ženiť, ako driev, keď sa mladí ani nevideli? — pokračovala, podľa obyčaja mnohých dám, odpovedajúc nie na slová toho, s kým sa shovárala, ale na tie, ktoré si sama myslela, že on povie. — Nevedeli, či sa ľúbia, či sa môžu ľúbiť, ale sobrali sa akíkoľvek, a potom sa trápili cez celý život; nuž či je to podľa vašej mienky lepšie? — hovorila, obracajúc reč ku mne a ku advokátovi, a najmenej ku starcovi, s ktorým hovorila.

— Už veľmi vzdelanými stali sa ľudia, — opakoval kupec, opovržlive pozerajúc na dámu a neodpovedajúc na jej otázku.

— Dobre by bolo znať, ako vy vysvetľujete spojenie medzi vzdelaním a neshodou v manželstve, — riekol advokát, ledva znateľne usmievajúc sa.

Kupec chcel čosi povedať, ale dáma mu skočila do reči.

— Už sa tie časy minuly, — riekla ona. Ale advokát ju pretrhol.

— Dovoľte im povedať svoju mienku.

— Prevrátená vzdelanosť, — rozhodne riekol starec.

— Ženia takých, ktorí sa nemilujú, a potom sa divia, že nežijú v shode, — náhlila sa hovoriť dáma, obzerajúc sa na advokáta, na mňa, ba i na prikaščika, ktorý zodvihnul sa so svojho miesta, oprel sa lakťami o operadlo a s úsmevom na tvári počúval.

— Veď to len zvieratá možno páriť, ako gazda chce, ale ľudia majú svoje náklonnosti, príchylnosti, — zrejmo chtiac bodnúť kupca, hovorila dáma.

— Darmo tak hovoríte, pani — riekol starec, — zviera je zviera, ale človeku je daný zákon.

— Nuž a akože žiť spolu, keď nieto lásky? — riekla dáma, náhliac sa vypovedať svoje myšlienky, ktoré pravdepodobne zdaly sa jej byť celkom novými.

— Predtým to nerozoberali, — riekol starec dôrazným hlasom, — to len teraz prišlo do módy. Ako sa dačo stane, žena hneď povie: „Ja ťa nechám.“ U sedliakov sa tiež taká móda zaviedla. „Na si svoje košele a gäty, — povie žena —, a ja pôjdem k Vaňkovi, ten má krajšie vlasy, ako ty.“ Tu máš, lám si hlavu. A žena predovšetkým musí mať strach.

Prikaščik pozrel na advokáta i na dámu, i na mňa, iste zdržujúc úsmev a hotový i vysmiať i odobriť kupcovu reč, podľa toho, ako bude prijatá.

— Akýže strach? — riekla dáma.

— Nuž taký: aby sa bála svojho mu-u-uža! Taký mienim strach.

— No už tie časy, starý pane, prešly, — trochu nahnevane odvetila dáma.

— Nie, moja pani, tie časy nemôžu pominúť. Ako bola Eva žena z rebra mužovho stvorená, tak i zostane do konca sveta, — riekol starec a pritom tak prísne a víťazne potriasol hlavou, že prikaščik ihneď prisúdil víťazstvo kupcovi a nahlas sa rozosmial.

— Hej, to vy mužovia tak súdite, — povedala dáma, nepoddávajúc sa a obzerajúc sa na nás, — sebe ste dali slobodu, a ženu chcete pod závorou držať. Sebe však všetko dovoľujete.

— Dovolenia nikto nemôže dať. Ale bez muža sa v dome nič nesmie robiť, kdežto žena je ženská, a tá je „krehká nádoba“, — pokračoval s dôrazom kupec. Dôrazný spôsob kupcovej reči patrne presvedčoval poslucháčov, a dáma tiež cítila sa premoženou, ale ešte vždy sa nepoddávala.

— Áno, ale ja myslím, že to i vy uznáte, že žena je človek, a že má city ako aj muž. Nuž čože má robiť, keď nemiluje muža?

— Nemiluje! — zhroziac sa opakoval kupec, pohnúc obočím i gambami. — Však ho ona zamiluje.

Tento neočakávaný dôvod obzvláštne popáčil sa prikaščikovi, i vydal schvaľujúci zvuk.

— Ba nie, nezamiluje, — poznamenala dáma, — jestli nieto lásky, nuž veď k tomu nemožno nútiť.

— Nuž a ak sa žena stane mužovi nevernou, potom čo? — riekol advokát.

— To sa nesmie stať, — riekol starec, — na to treba dozerať.

— A keď sa prihodí, nuž čo potom? Veď sa stáva.

— Dakde sa stáva, ale u nás nie, — riekol starec.

Všetci zatíchli. Prikaščik pohnieždil sa, podvihol sa na mieste, a iste nechtiac ostať za druhými, usmievajúc sa počal:

— Ľaľa, i nášmu kamarátovi stal sa škandál. Tiež ho ťažko rozsúdiť. Tiež sa mu trafila žena taká rozpustilá. I začala čertiť. A on bol vážny a vzdelaný. Z počiatku s kontuaristom. Dohováral jej muž po dobrom. Neslúchala. Všelijaké neplechy vyčíňala. Počala mu peniaze kradnúť. I bil ju. Čože, vždy planela. S prekrsteným židom, prepytujem, neplešila. Čože si mal počať? Nechal ju celkom. A tak žije slobodný a ona sa potuluje.

— Preto je hlupák, — riekol starec. — Keby jej zprvopočiatku nebol popustil úzdu, a dal jej náučné, ako sa patrí, však by sa nebola opovážila. Neslobodno dávať po vôli z počiatku. Never koňovi v poli a žene doma.

V tom prišiel konduktor po lístky do najbližšej stanice. Starec odovzdal svoj lístok.

— Veru v pravý čas treba krotiť ženské pokolenie, ináče je po všetkom veta.

— Nuž a akože ste vy sami práve mohli rozprávať, ako sa ženatí ľudia v Kunavine zabávajú? — riekol som, nemohúc sa zdržať.

— To je druhá otázka, — riekol kupec a zamĺkol.

Keď železnica zapískala, kupec vstal, vytiahol si zpopod lavice batoh, zapnul sa, podvihnul čiapku a vyšiel na platformu.

II

Len čo starec vyšiel, hneď sa počal rozhovor, ozvali sa viacerí.

— Ten je ešte zo starého sveta, — preriekol prikaščik.

— Hľa, živý Domostroj![2] — riekla dáma. — Aký divoký pochop o žene a o manželstve!

— Áno, ďaleko sme my ešte od europského ponímania manželstva, — riekol advokát.

— Veď hlavná vec, čo nechápu takí ľudia, — riekla dáma, — je to, že manželstvo bez lásky nie je manželstvom, že len láska posväcuje manželstvo, a že opravdové manželstvo je len to, ktoré posväcuje láska.

Prikaščik počúval a usmieval sa, želajúci zapamätať si čím možno viacej z múdrych rečí, aby ich mohol použiť.

V prostried dáminej reči bolo počuť za mnou zvuk akoby pretrhnutého smiechu alebo fikania, a ohliadnuc sa, videli sme môjho súseda, šedivého osamotnelého pána s blyskavýma očima, ktorý počas rozhovoru, ktorý iste ho interessoval, nepozorovane pristúpil bližšie k nám. Stál, ruky mal na operadle lavice, bolo na ňom vidno, že je veľmi rozčúlený: bol červený v tvári a na líci kŕčovite sťahoval sa mu sval.

— Akáže to láska… láska… posväcuje manželstvo? — riekol, zajikajúc sa.

Dáma, vidiac rozčúlený stav hovoriaceho, hľadela mu odvetiť čím možno mäkšie a dôkladnejšie.

— Opravdová láska… Keď je táto láska medzi mužom a ženou, nuž je možné manželstvo, — riekla dáma.

— Áno, ale čo rozumeť pod opravdovou láskou? — trpko usmievajúc sa a nesmelo riekol pán s blyskavýma očima.

— Každý vie, čo je láska, — riekla dáma, iste chtiac prestať s ním hovoriť.

— A ja neviem, — riekol pán. — Musíte vysvetliť, čo vy rozumiete…

— Čo? — veľmi jednoducho, riekla dáma, ale zamyslela sa. — Láska… láska je dávať výlučnú prednosť jednomu alebo jednej pred všetkými ostatnými, — riekla.

— Dávať prednosť na koľký čas? Na mesiac? Na dva, či na pol hodiny? — preriekol šedivý pán a zasmial sa.

— Nie, dovoľte, vy iste o inom hovoríte.

— Nie, hovorím o tom samom.

— Oni hovoria, — vmiešal sa advokát do reči, ukazujúc na dámu, — že manželstvo má vyplývať, po prvé, z náklonnosti, lásky, ak sa vám tak páči, a jestli naozaj jest takej, nuž len v tom prípade predstavuje manželstvo samo sebou niečo, takrečeno, posvätného. Ďalej, že každé manželstvo, ktoré nezakladá sa na prirodzenej náklonnosti… láske, jestli chcete, nemá v sebe nič mravne záväzného. Či dobre rozumiem? — obrátil sa k dáme.

Dáma mu kývla hlavou, že dobre vysvetlil, čo myslela.

— Ďalej… — pokračoval v reči advokát, ale nervósny pán, ktorému teraz ohňom blčaly oči, iste ťažko zdržiaval sa a, nedajúc advokátovi dohovoriť, počal:

— Nie, ja o tom samom, o dávaní prednosti jednomu alebo jednej pred všetkými inými, ale sa len opytujem, na koľký čas trvá tá prednosť?

— Na koľký čas? Na dlho, dakedy na celý život, — riekla dáma, kývnuc pleciami.

— Veď to stojí len v románoch, ale v živote nikdy nebýva. V živote býva toto dávanie prednosti jednomu pred inými na roky, i to veľmi zriedka, častejšie na mesiace, ale najčastejšie na týždne, na dni, na hodiny, — hovoril on, iste znajúc, že zadiví všetkých svojím výrokom, i spokojný je s tým.

— Ale! čože vy! To je nie tak… Nie, dovoľte… — hovorili sme naraz všetci traja. Aj prikaščik vydal akýsi neschvaľujúci zvuk.

— Áno, ja viem, — prekrikoval nás šedivý pán, — vy hovoríte o tom, čo sa považuje za jestvujúce, ale ja hovorím o tom, čo naozaj jestvuje. Každý muž cíti to, čo vy láskou nazývate, ku každej peknej žene.

— Ale to je hrozná vec, čo povedáte! A jest medzi ľuďmi toho citu, ktorý sa nazýva láskou a ktorý oddáva sa nie na mesiace a roky, ale na celý život?

— Nie, niet ho. Ba keby sme i dopustili, že by muž dal prednosť jednej žene na celý život, nuž žena, podľa všetkej pravdepodobnosti, dá prednosť druhému, a tak vždy bolo i je na svete, — riekol a vytiahnuc si tašku na cigarety, počal si zapaľovať.

— Ale môže byť i vzájomné, — riekol advokát.

— Nie veru, nemôže byť, — odvetil on, — celkom tak, ako nemôže byť, aby v plnom voze hrachu dva vopred poznačené hrášky k sebe sa dostaly. A okrem toho, tu nie je len sama pravdenepodobnosť, tu je skutočné presýtenie. Milovať celý život jednu alebo jednoho, to je také, ako povedať, „že jedna sviečka bude horeť cez celý život,“ — hovoril on, tuho sa zapínajúc.

— Ale vy vše hovoríte o smyselnej láske. Vari nedopúšťate lásky, založenej na jednotnosti ideálov, na duševnom príbuzenstve? — riekla dáma.

— Duševné príbuzenstvo! Jednotnosť ideálov! opakoval on, vydávajúc svoj zvuk. — Ale tak nemajú prečo spolu spať (prepáčte mi hrubosť). Následkom jednotnosti ideálov líhajú si ľudia spolu spať, — riekol a nervósne sa zasmial.

— No dovoľte, — riekol advokát, — skutočnosť protirečí tomu, čo vy hovoríte. Vidíme, že manželstvá jestvujú, že celé ľudstvo, alebo aspoň jeho väčšina žije v manželstve a že mnohí poctive prežívajú dlhý manželský život.

Šedivý pán sa zase zasmial.

— Vy hovoríte, že manželstvo spočíva na láske, a keď ja vyslovujem pochybnosť o jestvovaní inej lásky, okrem smyselnej, vy mi dokazujete jestvovanie lásky tým, že jestvujú manželstvá. Veď manželstvá sú v našej dobe samý klam.

— Nie, dovoľte, — riekol advokát, — ja len to hovorím, že manželstvá jestvovaly a jestvujú.

— Jestvujú! Lenže prečo jestvujú? Manželstvá jestvovaly a jestvujú u tých ľudí, ktorí v manželstve vidia niečo posvätného. Sviatosť, ktorá zaväzuje pred Bohom. U tých manželstvá jestvujú. Ale my ženíme sa, nevidiac v manželstve ničoho, okrem pohlavného spojenia, a následok je klam alebo násilie. Muž i žena len klamú ľudí, že žijú v jednomanželstve, a žijú v mnohoženstve a mnohomužstve. To je mrzko, ale ešte ujde; no keď, ako to najčastejšie býva, muž i žena vzali na seba zovňajšiu záväznosť žiť spolu celý život, a od druhého mesiaca už jeden druhého nenávidí, želajú si rozísť sa a predsa len žijú spolu, vtedy z toho povstáva to strašné peklo, pred ktorým sa ľudia opíjajú, strieľajú, zabíjajú a otravujú seba i jeden druhého, — hovoril on vždy chytrejšie a chytrejšie, nedávajúc nikomu preriecť slova a vždy väčšmi a väčšmi sa rozohňujúc. Bolo trápno.

— Áno, bez otázky, bývajú v manželskom živote kritické episody, — riekol advokát, chtiac pretrhnúť nesvedčno prudký rozhovor.

— Ako vidím, poznali ste ma, — ticho a akoby uspokojeno riekol starý pán.

— Nie, nemám toho potešenia.

— To je nie veľké potešenie. Ja som — Pozdnyšev, ten, s ktorým stala sa tá kritická episoda, že zabil ženu, — riekol, obzerajúc si bystro každého zpomedzi nás.

Nikto nevedel, čo povedať, všetci mlčali.

— No všetko jedno, — riekol on, vydajúc svoj zvuk. — Ostatne, prepáčte mi! Nebudem vám prekážať.

— Ale nie, prosím… — sám neznajúc, čo hovorí, riekol advokát.

Ale Pozdnyšev, neslúchajúc ho, chytro sa obrátil a odišiel na svoje miesto. Pán s dámou si šepkali. Ja som sedel pri Pozdnyševovi a mlčal som, nevediac nič vymysleť, čo bych povedal. Čítať bolo tma, nuž som zažmúril oči a robil som sa, že chcem usnúť. Tak sme sa viezli mlčky do nasledujúcej stanice.

Na tejto stanici pán s dámou prešli do druhého vagóna, o čom vyjednávali už prv s konduktorom. Kupecký pomocník sa uložil na lavicu a zaspal. A Pozdnyšev vždy kúril a pil čaj, ktorý zavaril si ešte na predošlej stanici.

Keď som otvoril oči a pozrel na neho, on zrazu odhodlane a rozčúlene oslovil ma:

— Hádam je vám nepríjemno sedeť so mnou, keď viete, kto som? Tak odídem.

— Oj, nie! Čo sa vám robí?

— Nuž teda, či sa vám nebude páčiť? Len je prituhý. — Nalial mi čaju.

— Hovoria… a všetci luhajú.

— O čom to? — spýtal som sa.

— Nuž ešte vždy o tom istom: o tej ich láske a o tom, čo je to. Nechcete spať?

— Ani zďaleka.

— Nuž ak chcete, rozpoviem vám, ako som ja tou samou láskou bol privedený k tomu, čo sa mi stalo.

— Áno, ak vám je nie ťažko.

— Nie, ťažko mi mlčať o tom. Piteže čaj… či je prituhý?

Čaj bol naozaj ako pivo, ale vypil som ho čašu. V tú chvíľu prešiel konduktor cez vozeň. Zazeral na neho mlčky a len potom počal hovoriť, keď odišiel.

III

— Nuž teda rozpoviem vám… Ale naozaj chcete?

Opakoval som mu, že veľmi chcem. Pomlčal, potrel si rukama tvár a začal.

— Keď rozprávať, tak treba rozprávať od začiatku: treba rozpovedať, ako a prečo som sa oženil a akým som bol pred ženbou.

Žil som do ženby, ako žijú všetci, to jest v našom kruhu. Som zeman a kandidát universitný, a bol som predvoditeľom.[3] Do ženby som žil, ako všetci žijú, to jest rozpustile, a bol som, ako všetci ľudia nášho kruhu, žijúc rozpustile, presvedčený, že žijem, ako sa má žiť. Myslel som o sebe, že som milučký človek, že som mravný človek. Nebol som svodcom, nemal som neprirodzených náklonností, nepovažoval som to za hlavný cieľ života, ako mnohí moji vrstovníci, ale oddával som sa prostopaši vážne, slušne, k vôli zdraviu. Vyhýbal som sa takým ženám, ktoré by ma mohly sputnať porodením dieťaťa alebo priľnutím ku mne. Avšak, možno, že som i mal deti a že daktoré ženy i priľnuly ku mne, ale ja som robil, ako by ich nebolo. A toto som považoval nielen za mravné, ale aj pyšný som bol na to…

Zastal, vydal svoj zvuk, ako vždy robieval, keď mu prišla vari nová myšlienka.

— Ale veď je v tomto najväčšia mrzkosť, — skríknul. — Veď spustlosť nie je v niečom fysickom, veď nijaká fysická ohyzdnosť nie je spustlosťou; skutočná spustlosť je práve v oslobodení sa od mravného pomeru k žene, s ktorou prichádzaš do fysického obcovania. A toto oslobodenie sa počítal som si za zásluhu. Pamätám sa, ak som sa raz trápil, nestihnúc zaplatiť žene, ktorá pravdepodobne z lásky sa mi oddala, a uspokojil som sa, len keď som jej poslal peniaze a tým jej ukázal, že mravne nijak necítim sa sviazaným s ňou… Neprikyvujte, ako by ste súhlasili so mnou! — odrazu skríkol na mňa. — Veď ja to viem. Vy všetci, aj vy, v najlepšom prípade, jestli nie ste riedkou výnimkou, máte tie isté náhľady, aké som ja mal. No všetko jedno, odpusťte mi, — pokračoval, — ale o čo ide, to je strašné, strašné, strašné!

— Čo je strašné? — spýtal som sa.

— Tá hĺbka poblúdenia, v ktorej žijeme dotyčne žien i pomeru k nim. Ja veru nemôžem pokojne hovoriť o tom, a nie preto, že sa mi prihodila táto episoda, ako on povedal, ale preto, že odvtedy, ako sa mi prihodila táto episoda, otvorily sa mi oči, i uzrel som všetko celkom v inom svetle. Všetko naopak, všetko naopak!…

Zapálil si cigarettu a oprúc sa lakťami o kolená, počal hovoriť.

Potme som mu nevidel tvár, len som počul medzi rachotením vozňa jeho prenikavý a príjemný hlas.