Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Dominika Würll

Tragikomický príbeh o tom, ako túžba po dieťati dokáže zničiť úplne všetko,

inšpirovaný skutočnými udalosťami.

Autor: © Dominika Würll, 2017

Obálka: © Adriána Švárna

Korektúra: Andrea Hoštáková

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2017

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-062-7

ISBN MOBI: 978-80-8197-063-4

"Venujem všetkým mamičkám, predovšetkým Danke, Jarke, Veronike, Evke, Baške a ich detičkám, ktoré sú môjmu srdcu blízke. Ďalej mojej dcére Sárke, ktorú milujem, a ďakujem Bohu za to, že ju mám. A hlavne je táto kniha pre Zuzku, ktorá na ten svoj malý zázrak stále čaká, lebo recept na dieťa ešte nikto nevymyslel."

Prológ

Túžba po dieťati je pekná a prirodzená, no niekedy je až chorobná.

Fakt.

Verte mi, lebo ja viem, o čom rozprávam.

Začne sa to úplne nevinne, a potom vás to stiahne až na samé dno. Pohltí vás to natoľko, že vôbec neuvažujete logicky. Vidíte pred sebou iba dieťa, dieťa, dieťa.

Dieťa, ktoré chcete silou-mocou počať a nič iné vás v tom čase nezaujíma.

Lenže toto pochopí len tá žena, ktorá si takým niečím, alebo podobným prešla. Zámerne som použila slovo žena. Muži s tým až taký problém nemajú. Je vedecky dokázané, že muži majú väčší problém s tým, ak je chyba na ich strane, než s faktom, že by vôbec nemali deti.

Ego. To je u nich na prvom mieste.

Ale vráťme sa späť k téme počatie.

Všetko sa začne obyčajne. Sme dvaja a chceme byť traja.

Lenže nedarí sa prvý mesiac. Potom aj druhý a tretí. Po pol roku si vravíte, že je to stresom, veď čím iným by to mohlo byť?

Ale po roku „snaženia“ už začínate tušiť, že niečo predsa len nie je v poriadku.

A po dvoch rokoch chytáte paniku, ktorá rúca všetko, čo ste si dovtedy vybudovali.

Ak by som pokračovala ďalej, nasledoval by stav zrelý na psychiatriu, kde som ja našťastie neskončila, niežeby som tam nemala odporúčanie, to nie, lebo odporúčaní som mala toľko, že by som si s nimi mohla vytapetovať izbu. Neskončila som tam preto, že som to odmietla. Odmietala som akúkoľvek pomoc, či už od manžela, alebo blízkeho okolia. Chcela som sa s tým vyrovnať sama a aj som sa vyrovnala.

Aj keď tie moje stavy, kde som mala pocit, že nie som žena, len nejaká atrapa, ktorá je na tomto svete úplne zbytočná, som premôcť nedokázala.

Veď si to povedzme rovno.

Čo je najväčším poslaním ženy?

Priviesť na svet dieťa.

No ak toho žena nie je schopná, tak čo s ňou?

Do koša?

Jasné, a priamo za tri body.

Áno, presne také boli moje predstavy. Podceňovanie, plač a výčitky. A toto všetko musel znášať môj chlap. Domyslite si, ako to asi niesol.

Bol šťastný?

Usmieval sa na mňa?

Mal pre mňa pochopenie?

No, zo začiatku áno, ale postupom času aj jemu rupli nervy, ale na jeho obranu musím dodať, že trpezlivosť mal bohovskú.

Ja by som zutekala skôr.

Sama so sebou by som tak dlho nevydržala, neexistuje. A vlastne, ja by som sama so sebou ani nikdy nežila. Bola by to vražda prvého stupňa.

Ale späť k veci.

Po dieťati som túžila tak strašne, že som vyskúšala všetko možné aj nemožné. A ak mi chcel niekto poradiť, tak som ho hneď schladila vetou:

– Áno, aj toto som skúsila.

A najlepšie na tom všetkom bolo to, keď sa začali ľudia do toho starať. Upozorňujem všetkých, ale naozaj všetkých ľudí, alias „vegeťákov“, ktorí sa miešajú úplne do všetkého a hlavne, keď ich zaujíma jedno a to isté, kedy už budeme mať dieťa.

Takže ak nejaký manželský pár alebo dvojica nemá dieťa, tak buď je to z dôvodu, že sa tak rozhodli, alebo je to preto, že ho mať nemôžu.

A ten druhý prípad je viac ako častý dôvod.

Otázky typu:

A kedy už budete traja?

A už nie je náhodou čas uvažovať o dieťati?

A podobne.

Strčte si ich do p... ehm, za klobúk. Vôbec tým nikomu nepomáhate. Práve naopak, páry, a hlavne tú ženskú časť z dvojice, to potom veľmi bolí. Začnú sa trápiť, byť nepríjemné a uzatvárať sa do seba tak, ako som to začala robiť ja.

Moje blízke okolie ma zo začiatku ľutovalo, ale potom sa ma začalo strániť, prečo asi?

To je fakt otázka hodná zlata.

Bolo to so mnou na nevydržanie.

A teraz na svoju obranu by som chcela povedať len jedno. Tak ako alkoholizmus či anorexia, aj neplodnosť je choroba.

A veľmi hnusná.

Všade okolo seba vidíte mamičky, ako objímajú svoje deti a vy viete, že tie svoje nikdy neobjímete. Lebo VY žiadne deti mať nebudete.

Tak a teraz buďte múdri.

Chcelo by sa vám smiať?

Chcelo by sa vám žiť?

No vidíte, ani mne sa nechcelo.

A nechce sa mi ani teraz.

1. kapitola
Začiatok konca

Dívala som sa na svoj odraz v zrkadle a nemohla sa vynadívať. Dlhé biele šaty mi obopínali driek a smerom dolu sa už jemne rozširovali. Neboli prečačkané, lebo to nebol môj štýl, mali jemný kvetinový vzor a kde-tu sa mihla malá perla. Výstrih bol veľký, ale prekrývala ho čipka, ktorá sa tiahla až ku krku.

Moje svadobné šaty.

Kontrast tvorili moje čierne kučery, ktoré mi padali na chrbát a v nich bol závoj.

Budem sa vydávať.

Dnes!

– Si krásna, hotová princezná, – povedala mama dojatým hlasom.

– Nieže budeš revať, dávala si za mejkap desať eur, – upozornila som ju.

– Nemôžem si pomôcť, pristane ti to.

– Nepreháňaj, mohla som pred svadbou ešte nejaké to kilo zhodiť.

Či som chcela, alebo nie, musela som byť sebakritická. Nenosila som veľkosť XS, ani S a dokonca aj nejaké oblečenie veľkosti M mi bolo malé. Nebola som obézna, ale to kilo, no dobre, tak tých päť a možno aj viac kíl, bolo navyše.

Ale nevadilo mi to, lebo môj Roman mi stále vravel, že žena má mať aj „cici“, aj „rici“, alebo aby boli správne do ruky. A keďže on mal ruky veľké, tak nech aj tie moje vnady sú teda poriadne.

– Kde je otec? – opýtala som sa mamy.

– Fajčí na balkóne, – odpovedala a medzitým mi naprávala závoj.

– Už je oblečený?

– Nie. Fajčí jednu od druhej. Je veľmi nervózny.

– A z čoho? – nadvihla som obočie, ktoré bolo výraznejšie ako inokedy.

– Z toho, že sa vydávaš. Vraj, kto to kedy videl, aby sa najmladšia z rodiny vydávala prvá. A okrem toho, vieš, že si jeho maznáčik, asi ťa chcel mať pre seba ešte dlhšie.

– Mal ma pre seba dvadsaťtri rokov. A čo sa týka toho, že sa vydávam prvá z troch detí, tak ja za to nemôžem, že Dávid má dvadsaťsedem a nečiní sa, alebo taká Barbora má dvadsaťpäť a frajera v nedohľadne.

– Aj ty si mala ešte počkať, – vravela mi mama.

– Počkať, a na čo? – naťahovala som si podväzok.

– Ty si sa vydávala ako devätnásťročná, a len mi nehovor, že bola iná doba. Ja nemám dôvod čakať. Chcem mať krásnu rodinu a deti. Deti, ktoré budem milovať a nebudem medzi nimi robiť rozdiely a budem sa tešiť, keď nadíde ich veľký deň, – povedala som.

– Ale, Kristínka, veď ja sa teším, len som smutná, že odchádzaš z domu.

Objala ma.

– Mami, žiadne výlevy, choď radšej posúriť otca, aby sa obliekol, lebo čakať na neho nebudeme, hoc by ma mal k oltáru odprevadiť môj dedo na vozíku.

Jemne som ju vystrčila z izby a naposledy som sa poobzerala okolo seba. Moja detská izba. Bude mi to tu strašne chýbať. Ale už som dospelá a je čas opustiť hniezdo. Sťahujeme sa k Romanovým rodičom, ale len na určitý čas, pokiaľ sa nám nepodarí postaviť sa na vlastné nohy.

Pýtate sa, prečo sa vydávam taká mladá? Odpoveď je lebo! Musím mať na to zvláštny dôvod, okrem toho, že sa s Romanom ľúbime?